Hutch Parker, producer.
Simon Kinberg, jeg var producer og forfatter/instruktør.
Det er nok sidste gang, vi ser det her før en X-Men-film.
Hvilket er trist, men du har nok ret.
Det X var traditionelt anderledes, da Bryan lavede det,
og vi ville tilføje lidt ild,
selvfølgelig på grund af den kosmiske Phoenix-flamme.
Det er vist min og Hutchs fjerde film sammen.
Days of Future Past, Apocalypse, du var hovedsageligt på Logan.
- Så den fjerde film. - Ja.
Og så arbejdede vi sammen, da Hutch var studioleder,
og jeg blot var en forfatter, der prøvede at få job i Hollywood.
Næppe.
Hvem er vi?
Er vi blot det, andre ønsker, vi skal være?
Er vi bundet til en skæbne, vi ikke selv er herrer over?
Eller kan vi udvikle os?
og blive til noget større?
Vi diskuterede den åbningstale.
Det er traditionelt Charles Xaviers stemme,
men fordi den her film skulle føles anderledes,
og den hovedsageligt skulle være Jeans historie,
var det en sen beslutning,
som vi skrev i efterproduktionen med vores gode klipper, Lee Smith.
Når du er gammel nok til at køre bil,
må du høre, lige hvad du vil.
Er det en aftale?
Det var ret spændende at optage,
og det bestod af mange små stykker.
Selvfølgelig det ydre, men også en unik bom,
som vores special effects-leder havde designet
til at skabe følelsen af rullet.
En af de ting, vi ville gøre med filmen,
sådan generelt set, hvis man har set filmen,
for det ville være en forfærdelig måde at se den første gang
ved at Iytte til os,
det er, at tonen er anderledes end de andre X-Men-film.
De er lidt mere operatiske og overdrevne,
og den her skulle føles så realistisk og jordnær og hård
og rå, som den kunne.
Og som en del af det
ville vi have, at special-effects var praktiske og på film.
Når Hutch sagde special-effects,
tror jeg, at mange nok ikke ved,
og en del ved det,
men hvis man ikke kender filmskabningsprocessen godt,
tror folk, at special-effects betyder "computergenereret grafik,"
og de er to helt forskellige kategorier.
Der er special effects, de praktiske på settet,
og så er der visual effects,
der er skabt i en computer.
Så vi prøver at lave så mange special effects,
praktiske og mekaniske,
tilrigninger, som Hutch beskrev, som vi kan,
så man føler fysikken i det,
man føler påvirkningen,
og skuespillerne ville reagere på noget ægte.
Modsat noget i en computer,
hvor de skal kommunikere med en grøn bold.
Og der er mange visual effects, der forstærker den her sekvens.
Og afhjælper den.
Men Simon har ret,
den har basis i at gøre det praktisk på et vist niveau.
Dette er en scene, som vi havde...
Vores line producer, Todd Hallowell,
og vores producer og AD, Josh McLaglen,
de står bag kameraet.
De var de andre Iæger i scenen,
men deres præstationer var bare så gode,
at vi tænkte, at deres stemmer ville være stærke nok
til at udelade deres ansigter.
Jeg driller bare. Det bliver de vrede over.
For mig er dette et eksempel
på de mange måder, som Lee Smith, vores klipper,
som virkelig, må jeg sige,
Hutch var min primære kreative partner i at skabe den her film,
og jeg vil sige, at Lee Smith lå tæt bagefter,
og han gjorde mange uventede ting,
for én, der lige vandt en Oscar for Dunkirk.
Han arbejder på alle Chris Nolans film.
Han arbejder meget med Peter Weir og Sam Mendes.
De mest enestående instruktører.
Og han træffer overraskende beslutninger og valg.
I begyndelsen af denne scene,
modsat at gå direkte til nærbilledet af deres ansigter,
som man ser nu,
begyndte han denne scene med et bredt billede fra hjørnet,
der så ned på de to små, på en måde isolerede figurer,
og jeg tror, at en anden klipper hurtigt havde brugt master-billedet,
det etablerende billede, og så gået videre til dækningen.
Og i stedet holdt han fast i det i det første to eller tre replikker,
og han viste, hvor langt væk de er,
og det fik én til at føle en ensomhed og tomhed i scenen.
Og han klipper med en meget kunstnerisk, sjælfuld tilgang.
Det gør han.
Fantastiske...
eller bare virkelig fjong.
En unik location, det er faktisk et forladt hospital i Montreal,
som vi kunne bruge til en masse ting.
Men det er utroligt godt designet,
tydeligvis til den her scene,
men det var også nyttigt til andre ting,
for det var meget tæt på det studie, hvor vi optog, osv.
Det er tredje X-Men film i streg, som vi filmer i Montreal.
Vi optog Days of Future Past, Apocalypse og den her i Montreal,
hvilket har været et fantastisk hjem.
De har et fantastisk studio der, Mels studio,
som vi nærmest overtager,
så vi har masser af plads til at bygge ting.
Og ved lejligheder som den her, som Hutch sagde,
på en location uden for studiet,
om det er en forladt bygning eller det ydre af et sted eller det her,
hvilket er på landet lige uden for Montreal.
Det er også et fantastisk filmhold.
Vi havde en rigtig familie igennem de tre film,
og det var ret lange optagelser, så man er der Iænge.
Fantastisk by, men man forelsker sig i filmholdet.
Jeg kan hjælpe.
Du er ikke som de andre Iæger.
Nej.
Og du er ikke som de andre patienter.
Det er en interessant optagelse,
for jeg føler, at det er en af de visual effects-optagelser,
der er usynlige i filmen.
Jeg tror, at man antager, at det faktisk er en location,
en herregård eller et hus.
Det er et helt computergenereret hus.
Det har vi gjort i de sidste X-Men-film.
Og hvis man ser de første tre X-Men,
First Class og videre frem,
så er herregården forskellig i alle tre på nær X to og tre.
X ét var i Toronto. X to og tre var i Vancouver.
First Class var i London.
Og så gik vi videre til Days of Future Past
og samlede visual effects fra de forskellige herregårde,
og dette er endnu en version af en Xavier-herregård.
Vi byggede den dør,
men alt omkring døren, alle stenene og alt det,
det er computergenereret.
Det er faktisk en forladt golfbane i Montreals forstæder,
og den blev hjem for os for alle optagelser af herregårdens indgang
samt alle ydre materialer af herregården.
Og endnu en ting er,
at vi ville adskille os fra de tidligere X-Men-film,
der har utroligt detaljerede,
meget grafiktunge introsekvenser.
Jeg ville lade titelsekvensen føles mere som et drama
end science fiction.
Bare holde det jordnært og ægte
og drive én frem i historien uden at hænge fast
i tre minutter lange, forblændende åbningssekvenser.
Det var sjovt. Vi har faktisk folk på filmholdet,
inklusive en af vores assisterende instruktører...
- Lige her. - I billedet.
- Lige her. - I den her scene.
Et særligt talent.
Endnu en AD, ham den Iyshårede med høretelefonerne.
Der er også gode, lokale talenter,
hvad angår skuespil i Canada som helhed, og i Montreal.
Kvinden, der spiller NASA-flyveleder, var canadisk skuespillerinde,
og der er nogle andre fantastiske, canadiske skuespillere med.
Endnu et set i herregården.
Alle vores film har haft et indre set i herregården.
Faktisk i den sidste, Apocalypse,
beholdt vi settet eller nøgle elementer, så vi kunne genbruge dem,
vel vidende at vi nok kom tilbage.
...er ustabil
på grund af den konstante forbrænding.
Iltdannelsen er nede...
Ja?
Ja? Det er mig.
- Charles? - Hr. præsident.
En af de ting, vi gjorde,
ud fra et narrativt perspektiv,
og selvfølgelig tilbage til Days of Future Past,
var at nulstille tidslinjen.
Så selvom filmen finder sted i 1992,
behøver Bill Clinton ikke være præsident.
Det er en anden virkelighed, end vi kender fra historien.
Det er ligetil.
Vi flyver ud i rummet
og redder astronauterne hjem.
- Spørgsmål? - Ja, tusindvis.
Det har vi ikke tid til.
Skal vi ud i rummet?
Ja, Kurt.
Og en af de ting, der var spændende for alle
ved den her film, er, at i begyndelsen af filmen
og for første gang i nogen X-Men-film,
er de offentligt kendte superhelte.
Så de ligner mere
de superhelte, vi kender fra tegneserierne.
Og meget af det vi har set fra tegneserierne.
De er ikke en skjult gruppe Iængere.
De er en accepteret og inkluderet del af samfundet, da filmen begynder.
Og jeg ville også bruge mange forskellige indflydelser,
men hvis man kender tegneserien, Grant Morrison-versionen
med de klassiske gule og blå/lilla dragter,
havde vi aldrig brugt dem i filmene før.
Og jeg så det bare som en mulighed.
Og dette var en henvisning til den første X,
hvilket jeg syntes, at Bryan Singer gjorde utrolig godt.
Og at basketbanen kan åbnes for flyet.
Endnu en ting, der har været sjov,
er, at alle film har sin egen version af X-jetten.
Simon gjorde et utroligt arbejde
med vores produktionsdesigner,
han udviklede det til noget, der føltes lidt mere,
som om det havde været i brug,
men at det stadig var i stand til de galaktiske ting,
som vi ville opleve i rummet.
Traditionelt i tegneserien
er det baseret på Blackbird, et rigtigt kampfly.
Det udforskede vi lidt i First Class.
Så jeg ville skabe noget, der var dels Blackbird, dels X-Jet,
men også noget, vi ikke havde set i filmene før.
Så Claude Paré, vores produktionsdesigner,
morede sig rigtigt meget med det.
Endnu et designelement, som vi selvfølgelig viser hver gang,
er både Cerebro og Charles' stol,
hvilket altid er resultat af meget tankefuldt design,
og igen har Simon fundet en rigtig god balance,
der hylder det forudgående,
men samtidig lader os gå lidt videre,
både med Cerebro og med stolens design.
...fået strømmen til at kortslutte.
Og endda hjelmen.
En af de ting, vi så på, var periodens æstetik,
og hvis man ser hjelmen og lidt af stolen,
ligner det lidt en Apple-computer.
Lyset og noget af den plastikagtige gennemsigtighed.
Det her er ikke så sjovt, somjeg havde regnet med.
Dette er selvfølgelig ren visual effects.
Det var en sekvens, Simon havde prævisualiseret,
og på nær at den er lidt kortere,
er den stort set, som vi planlagde.
Den udviklede sig lidt, hvad angår visual effects,
men det er en sekvens, der var den første fra manuskriptet,
der blev fortolket som visuelt sprog,
og under optagelserne
holdt den sig virkelig til det originale design.
Det er to ting, jeg virkelig ville opnå her.
En er, at som fan af X-Men-tegneserierne,
og en, der har arbejdet på X-Men-filmene,
følte jeg, at vi ikke havde nok X-Men, der samarbejdede som et hold.
Og der er nogle få muligheder for det i filmen,
selvom de bekæmper hinanden,
at de stadig er to hold.
I dette tilfælde er de ét.
Og jeg elsker at se dem,
hvad fans nok altid har nydt mest i tegneserien,
bortset fra de nuancerede figurer, er teamworket.
Så her arbejder de virkelig som en velsmurt maskine
og som et team, der har udført mange missioner før.
Og en anden del af det er vel, at i tegneserien,
specifikt i Dark Phoenix-sagaen,
da var det vigtigt for mig at være så loyal som muligt
overfor Dark Phoenix-sagaen,
for som mange ved,
var Dark Phoenix et underplot i X-Men: The Last Stand.
Jeg ville gøre det til filmens primære drivkraft og plot.
Og i Dark Phoenix-historien
er det ikke noget, der sker på magisk vis her på Jorden.
Hun bliver ramt af en kosmisk kraft i rummet,
og det er her, det sker.
Så fra begyndelsen af manuskriptarbejdet
og at udtænke filmen, vidste jeg om noget,
at noget af den skulle finde sted i rummet,
fordi der skulle være det her kosmiske, intergalaktiske element.
Og et rumvæsen-element.
Den her sekvens handler om at ville have Jean
til at blive transformeret af det kosmiske udbrud til Phoenix Force,
samt at ville tilpasse det noget ægte og relevant i 1992.
Og dengang sendte vi jo stadig rumfærger op,
hvilket vi ikke gør Iængere.
Han er her ikke.
Han befandt sig i luftslusen.
Varmesignaturen stiger.
Jeg kan ikke mere.
Vi må se at komme væk herfra.
Spænd dig fast, sagde jeg.
Raven, nej.
Raven, vi kan ikke efterlade nogen.
Jeg gambler ikke med mit team.
Hvad så med deres team?
Det andet, der er bemærkelsesværdigt,
er at det er en triumf af visual effects,
at fartøjet afspejlede alle de her detaljer,
selve rumfærgen,
selv frosten på vinduerne
er en utroligt krævende sekvens.
Selv Iyden er noget, vi arbejdede for at udvikle
og give det en dybere tekstur og fylde.
Men så parres den med virkelig intense præstationer,
særligt fra Sophie og Tai, men fra alle.
Så det er en sekvens, jeg er utroligt stolt af,
og Phil Brennan og Kurt Williams,
der var vores mestre i alt visuelt,
gjorde et fantastisk arbejde med deres team.
Ja, en af de ting, der var så godt ved vores team,
var, at nogle af dem havde arbejdet på tidligere X-Men,
samt nye i X-Mens univers,
og nogle havde kun været med til visse genoptagelser.
Det er et enestående hold,
det er Oscarvindere og nominerede.
Som sagt vandt Lee Smith en Oscar for Dunkirk.
Vores DP, Mauro Fiore, vandt en Oscar for Avatar.
Phil Brennan var nomineret for Snow White and the Huntsman.
Der er bare mange virkeligt dygtige mennesker,
der bidrager til den slags sekvenser,
hvor der er hundreder, eller tusinder, der står for at skabe det.
Det er ikke kun os og en green screen.
Det ville tydeligvis ikke være så sjovt at se på.
Men hvad angår præstationen, var det andet, vi havde i filmen,
og det var en luksus, jeg gerne ville have i alle film,
var mere øvetid, end vi har haft før med skuespillerne.
Og det var vigtigt for mig,
hvad angår at skabe en mere karakterdreven film,
end de tidligere havde været.
Og ved at give disse unge skuespillere,
særligt Sophie, tid til at finpudse alle figurens nuancer.
Disse sekvenser er i øvrigt ret kedelige at optage,
for ingen af de her ting findes, når man optager det.
Hvilket gør skuespillernes indsats særligt god.
Et andet lille faktum, den her Phoenix-effekt
var noget, der udviklede sig i Iøbet af filmen
og blev modificeret og rykket
i forhold til den måde, historien fungerede.
Og jeg synes, at den endte et godt sted,
og jeg er meget tilfreds.
Ja, i begyndelsen var det nok nærmere
den Phoenix-effekt, vi så i slutningen af Apocalypse,
da Jean bliver Phoenix-agtig,
og der var mere ild i det look,
men det havde ingen af de komiske elementer,
der tydeligvis er en stor del af Phoenix-sagaen i tegneserierne.
Så som det skred frem i efterproduktionen med Phil og Kurt,
det visual effects-team, Hutch talte om,
brugte vi forskellige farver,
der ville tyde på en kosmisk eller en fremmed verden,
ikke blot ild-elementet.
Endnu et ret kritisk valg i alt det her,
var noget, som Simon...
Vi talte selvfølgelig meget om det,
han var drivkraften bag det her,
det var at beholde Phoenix-effekten, når den manifesterer sig på Jean,
men at den er ret svag,
altså den lever lidt i hendes øjne,
lidt i kanterne...
men den trækker intet fra den emotionelle grund,
præstationen, psykologien,
der virkelig er i historiens hjerte.
Og i Iyset af, hvad man kan, og hvad der oftest gøres
for at udpensle idéer,
tænkte jeg, at det var en klog og vigtig beslutning.
Jeg føler, at hvad der er sket i mange film,
når man taler om overnaturlige eller science fiction-film,
så er der en tendens til at forelske sig
i protese-arbejdet og visual effects.
Og ofte går de i vejen for menneskeligheden
og skuespillernes præstation.
Og for mig er den her film
så intenst figur- og præstationsdrevet,
at hvis man dækkede Jean i for mange proteser
og visual effects og gløder og den slags,
ville man skjule hendes præstation,
og så ville man ikke give Sophie chancen for at spille
på den måde, det kræver at få publikum til at relatere til sig.
Og det er en anden del,
jo mere man Iægger i en figur,
jo mere Iægger det mellem den figur og publikum.
Det er sværere for publikum at relatere til, hvad hun gennemgår.
Og det er en film, der handler om hendes indre kamp,
så hun skulle kunne udspille det fremfor at skabe et lag,
fremfor at smøre tykt på.
Selv har jeg aldrig været mere stolt.
Nydjeres velfortjente stund.
I fortjener det.
Det gør I alle.
Der er ikke mere undervisning i dag.
Jean?
Du gav os noget af en forskrækkelse. Hvordan har du det?
Jeg har det faktisk fint.
- Hank? - Ja?
Vær sød at tilse Jean.
En almindelig helbredsundersøgelse efter en tilskadekomst i felten.
Tak.
Det var nær ved, at præsidenten skulle have kondoleret.
Det er et af de øjeblikke i filmen, jeg synes mest om,
for det er en idé, Simon føjede til manuskriptet,
hvor man begynder at se nogle revner i familien
og i den tro,
den urokkelige tro på Charles og hans vision.
Jen er skøn i den her scene, ligeså er James,
men det er virkelig scenens indhold, der er så stærkt.
Og det skaber en interessant dynamik til resten af filmen,
hvor vi begynder at udforske og se på:
"Hvad er Charles' ansvar?
Er han faret vild?"
En af de metaforer, vi talte meget om,
var det at være forælder,
hvor man gør sit bedste, men sommetider
gør man ikke nødvendigvis det rette for sit barn,
selvom man agter det.
Og det er et tema,
der giver genlyd i hele værket.
Og jeg tror, at en del af, hvad der har holdt sådan ved,
en grund til, at Dark Phoenix-sagaen er en af de mest elskede i X-Men,
er, at det er en historie om
ikke rene helte og ikke rene skurke.
Der findes ikke rene helte og ingen rene skurke.
Nogen så god som Charles kan også have en mørkere side,
kan have fejl, kan være et menneske som os andre.
Så min hensigt med at gå ind i det i manuskriptet
og derefter i instrueringen af skuespillerne er,
at alle havde et spektrum og mørke og Iys i sig.
Og at nogen som Jean tydeligvis
kæmper mest og på mest dramatisk vis med det spektrum.
Det er sjovt.
Jeg kan ikke huske, hvornår du sidst selv satte noget på spil.
Og det er altid os kvinder,
der redderjer mænd.
Vi burde skifte navn til X-Women.
Nogen som Charles,
der traditionelt i næsten alle fimene
har været en slags god faderfigur,
der udforsker vi rummet
mellem at være faderlig og at være patriarkalsk.
Tanken om, at han sidder dernede i sit hjem,
mens unge over hele verden risikerer deres liv
som et hold opkaldt efter ham.
Og det er der noget problematisk ved,
særligt i den verden, vi lever i lige nu,
hvor man ser nærmere på folks ansvar,
når de gør ting for deres eget ego og deres egen gavn.
Det føltes bare som en mulighed for at udforske det
på en ny måde.
Og det gør tegneserierne i øvrigt sommetider.
Så hvor meget jeg end gerne vil tage æren
for mange af de ting, der føles unikke i den her film
kontra de andre X-Men,
er de unikke i forhold til de andre X-Men-film,
men ikke nødvendigvis i forhold til tegneserierne.
Og mange af de ting, som en der har Iæst tegneserierne,
siden jeg var meget ung,
det var ting, det føltes, som om vi ikke havde udforsket,
selvom vi er en god del film inde i franchisen.
Du frisk som en fisk.
Gå bare op igen.
Tak, Hank.
Sagde Hank det?
"Uden for skalaen"?
Vi var i Hanks laboratorium.
En af de ting, der var virkelig sjov i filmen,
og det er en interessant måde at se filmen,
for man drives til at tænke over, hvad der fandt sted,
vi havde en fantastisk række sets,
som vi havde bygget til optagelsen af filmen.
Og det laboratorium er et af dem, jeg husker,
at man blev særligt forbløffet over, hvordan det så ud,
og hvor godt Claude havde gjort det.
Men først, Fifth Avenue til herregården,
X-jetten og den slags,
der var fantastisk at kunne bygge de sæt så tæt på hinanden
og lade dem alle være så forskellige og unikke.
Ja.
Jeg troede, jeg havde mistet dig.
Det vedjeg.
Og for mig er det
den sværeste balance i filmen,
rent tonemæssigt, som forfatter og instruktør,
at balancere en film,
når vi taler om filmens figuraspekter,
og at Jean er både intim, personlig, emotionel og menneskelig,
med det, der hurtigt introduceres her,
og man så den optagelse af ting, der faldt ned fra himlen,
at det er intergalaktisk, kosmisk, meget fremmed,
faktisk det modsatte af menneskelig.
Og balancen mellem de to ting
så den aldrig vipper for meget i én retning,
jeg tror, hvis filmen havde hældt for meget
i retning af det intergalaktiske eller det kosmiske,
ville man miste det emotionelle,
og hvis det bliver for stort et følelsesdrama,
ville det her bare stikke ud af filmen,
og så ville det ikke føles som en organisk, sammenhængende film.
Jeg ser lige til hende.
Bliv her.
- Sig, hun skal holde kæft. - Luna!
Luna!
Denne specifikke optagelse,
det øjeblik, hvor hun finder rumvæsnerne i skoven,
var noget, vi legede meget med.
I den originale optagelse så man rumvæsnerne helt.
De knækker hendes nakke.
Man ser transformationen,
og pludselig føltes det bare som en film,
der var mere naturlig og realistisk,
og at man sprang over til noget,
der var en sci-fi-film fra 70'erne.
Så vi brugte noget mere subtilt,
og så er transformeringen her,
det begynder i skyggerne, og man ser tydeligt,
at hun transformeres fra et andet væsen til et menneske.
Men vi benytter os mere af præstation og skygger og detaljer
end på det her, de her brede optagelser.
Og her bruger vi,
for hun har samme hårfarve og tøjet og det hele,
her hviler det på Jessica,
der giver en slags Uncanny Valley-præstation,
og det er Jessica enestående til.
Og figurens udseende er noget,
Jess og jeg arbejdede på sammen.
Det skulle virkelig være ulig noget,
hun havde lavet i en film før,
og Tilda Swindon var blandt indflydelserne.
Rør ved mig
Det er værd at nævne, for hun er kun med i en scene,
men hardcore fans, og jeg antager at dem,
der Iytter til os lige nu,
genkender Halston Sages figur som Dazzler,
der er en stor og elsket figur i tegneserien,
og en karakter med en kritisk rolle
i et af plotpunkterne i den originale Dark Phoenix-saga.
Så jeg ville inkludere hende i filmen.
Rør ved mig
Det var også på golfbanen, og så vidt jeg husker,
natte-optagelser ikke min favorit, men som jeg husker, var det koldt.
Det var iskoldt. Og går vi tilbage til det med Dazzler,
har hun mindst tøj på af nogen,
og hun danser rundt deroppe.
- Hun var så god. - Det var hun.
Og vi optog hende til sidst, klokken fire eller fem om morgenen,
så det var så koldt, som det kunne være.
Og hun holdt ud.
- Hej. - Is?
Men jeg synes om ideen om, at det er meget normalt
for en flok kostskoleelever,
når skolens rektor er væk,
for Charles er væk, og de unge holder fest.
Og det er ikke mere kompliceret,
end at disse unge
tilfældigvis har overnaturlige kræfter,
så når festen Iøber lidt Iøbsk,
bliver træerne revet op.
Vi holdt også engang
sådan nogle fester.
Et af mine yndlingsforhold i First Class
og videre i X-Men-filmene,
er Beast-Hanks og
Mystique-Ravens forhold er dybt
og usagt, men emotionelt.
Og de er virkelig blevet voksne.
Jeg husker, da vi castede dem til First Class,
og de var begge store teenagere.
Jennifer havde kun været med i Winter's Bone.
Nick havde ikke været med i en stor film siden About A Boy.
Jennifer er tydeligvis blevet en af
verdens største filmstjerner, om ikke den største.
Og Nick er vokset op og blevet en enestående skuespiller.
Og jeg glædede mig til at skrive scener til dem.
Vi fik det liv,
vi ønskede os.
Ikke på de herpræmisser.
- Raven... - Det er ikke vores liv, Hank.
Det er hans.
Hvad tror du, X'et i "X-Men" står for?
Charles og hans X-Men er...
Og igen viser dette, at X-Men ikke Iængere
er underjordiske eller udstødte figurer,
men samfundet tager dem til sig,
indtil fordommene dukker op igen.
Det er en scene, der på forskellige tidspunkter var med i filmen,
ude af filmen, med, ude,
for på ét niveau kæmper vi med,
at vi allerede havde fastslået det,
og vi ville videre med historien.
På den anden hånd indså vi,
at vi måtte understrege det
lidt mere, at ja,
han er faktisk glad for at få en pris af præsidenten
og at nyde hæderen
som en del af opbygningen til hans fald, så at sige.
- Vil du danse? - Kom, Scott.
Har du hørt, hvad børnene kalder dig?
- Har jeg Iyst til det? - Ja.
Phoenix.
Fedt, ikke? En fugl, der vækkes fra de døde.
Og det er en scene, vi virkelig eksperimenterede med.
Hvad ser hun?
Hvad sker der med hendes ansigt?
Hvad udløser,
at hun mister kontrollen over den kosmiske kraft i sig?
Dybest set er det hendes første dårlige rus,
baseret på det, hun har i sig.
Det er det øjeblik, der skal være et kig
på den kosmiske kraft i hende,
som om hun har et restminde af den kosmiske kraft,
og at det hele bare føles...
Ordet, jeg brugte, da vi skabte sekvensen,
var hallucinerende.
Så det føltes næsten som et dårligt,
jeg har aldrig prøvet, men et dårligt LSD-trip.
Og det synes jeg, at visual effects-folkene gjorde godt.
- Tak. - Tak, Charles.
I øvrigt er den person, Charles giver hånden her,
som vi lige passerer, Chris Claremont,
der er skaber af Dark Phoenix-sagaen.
Så I ham i baggrunden? Lige uden for fokus.
Det er nok værd at spole tilbage. Han har et lille fipskæg.
Og Chris var forfatter på Dark Phoenix-sagaen.
Han skabte dybest set også Wolverine.
Jeg synes,
at han er næsten lige så vigtig for X-Men, som Stan Lee var.
Igen, alt er falskt.
Falskt hus, falsk bil.
Jeg tror, vi havde vejen, og det var vist det hele.
Og for mig var det her faktisk,
vi havde arbejdet meget med disse film,
og jeg er meget klar over de forskellige scener i dem alle.
Og det var en direkte henvisning til Apocalypse,
hvor han går ind til hende og hun har mareridt,
og dengang kunne han Iæse hendes tanker, men ikke nu.
...aflæse hendes sind nu.
Og det talte vi meget om,
hvad vi gør med Cerebro
for at gøre det anderledes end de 75 andre gange, vi har set den før.
Og hallucinogent er vel en anden måde at forklare det.
Igen ville jeg lade det føles,
som om man var i hovedet på en, der er ved at gå fra forstanden.
Så vi eksperimenterede enormt meget
med udseendet... Ikke lige her,
men når han går gennem Jeans øje ind i hendes sind,
hvordan vi...
Vi skulle skabe noget, der så unikt ud.
Og i et miljø,
der er vores version af Enterprise, eller Millennium Falcon,
eller nogle af de ikoniske omgivelser
i den slags filmserier.
Så her slår vi over til noget helt andet, visuelt.
Jeg elsker det, fordi det er svært at genopfinde
eller nytænke nogle af de her komponenter,
og ideen om at gå ind i hendes minder og se de der glimt,
alt det, der næsten føles som hjernevæv,
blandet med det røglignende, mælkeagtige komponent,
alt det kom fra et samlet kreativt team,
men jeg elsker resultatet.
Det er svært at lave medrivende ting,
der ikke trækker det dramatiske ned.
Det er noget, der blev gjort godt her,
for det er selvfølgelig vigtigt, hvad de taler om,
og hvad de gennemgår.
...har gjort noget ved hende.
Det var en sekvens, hvor vi også havde meget storyboarding
og prævisualisering, så vi vidste, hvad de sad og så,
og vi blev ved med at raffinere, hvordan det look skulle være.
Som Hutch sagde, er det surrealistisk uden at distrahere.
Hundredvis af gengivelser.
- Ja. - Af alle de ting.
Det er næsten gjort i lag.
Og hvis man ser det igen og igen, hvilket man ikke behøver,
men man ser det tydeligvis mere end én gang,
man ser ansigter i det, man ser minder.
Der er små ting.
Todd Hallowell, en af vores producere,
har også erfaring som second unit instruktør
og insert unit instruktør.
Så han gik ud og instruerede
en lille pige på en trehjulet cykel eller sådan noget.
Det er der, hvis man ser efter.
Der er en lagkage. Der er en hund, der gør.
Der er alle mulige barndomsminder,
der ligger i begravet i den her suppe af billeder.
Skrub ud afmit hoved.
Bare slap af, Jean.
Hun stritter imod. Skru op.
Jeg hørte min far.
Han er i live.
Det er bare indbildning, Jean.
Du må hvile dig.
Og det er noget, jeg... Jeg synes om i film, når,
og ikke fordi det altid er hensigten,
sommetider har vi optagelser, der er lidt ude af fokus,
men jeg synes om, når kameraet går ud og ind af fokus.
Og jeg ved, at det ikke er en Criterion Collection-film,
men taler man om fotograferingen
i de tidligere X-Men-film,
så er de alle filmet med statiske kameraer.
De har det med at være på dollyer eller på kraner.
Alt er så glat.
Hvis man ser den måde, kameraet bevæger sig nu,
den måde, det bevægede sig over Scotts skulder,
næsten alt i filmen er enten håndholdt eller Steadicam,
hvilket er en lidt mere stabil version af et håndholdt kamera.
Er det der min skyld?
Det er lige meget.
Der er en slags doku-realisme, som et håndholdt kamera giver.
Og det giver også følelsen af menneskelighed
for der en smule af:
"Der er et håndholdt kamera der, og der er et håndholdt kamera der."
I næsten alle optagelserne
føler man lidt af åndedrættet
hos den person, der holder kameraet,
fordi det ikke er perfekt. Det er ikke statisk.
Det bevæger sig lidt, og ligesom i virkeligheden,
når man ser noget, er ens hoved aldrig helt statisk.
Ens øjne kigger aldrig helt ét sted.
Så jeg ville bare skabe, at det føltes organisk,
at det føltes lidt mere håndlavet, end de film har føltes,
og end genren har føltes hidtil.
Du talte også meget om, at det skulle føles mere intimt.
En del af bevægelsen var for at få det til at føle sig ustabilt
og lidt usikkert til tider,
hvilket var interessante ideer
at bringe ind i optagelserne af filmen.
Dette er en kranoptagelse, og faktisk en af filmens eneste.
Der er ikke mange af dem.
Det er håndholdt.
Kan du se, den lille bevægelse?
Hvis man ser filmen...
såsom den måde, det bevæger sig lidt rundt om Charles lige nu,
for han bevæger sig ikke.
Smerte.
Som Hutch sagde, er det en slags basisniveau,
et ubevidst niveau af ustabilitet.
Og det bliver mere og mere ustabilt i Iøbet af filmen,
og det afspejles i fotograferingen.
Jeg ved det ikke.
Og det er noget, der ikke nødvendigvis...
Det er bestemt bevidst for os som filmskabere,
det er ikke nødvendigvis bevidst for et publikum,
men det er noget, der sammenlagt
påvirker oplevelsen af filmen.
Men det giverjo ingen mening.
Gørjetten klar.
Vi må hente hende hjem.
Det kan du ikke i din tilstand.
Og der er mange nærbilleder.
Selv det her zoom på Charles som et eksempel,
traditionelt set ville det være en kranoptagelse,
hvor der ville være en blød Steven Spielberg-agtig optagelse,
Bryan Singer gjorde det ofte,
et blødt zoom på figurerne.
Jeg ville have, at de zoom
føles lidt mere, som om man går imod dem.
Og det bemærker man i underbevidstheden.
Det var en scene, vi diskuterede en del,
hvor meget information, vi har brug for.
En af de ting, jeg virkelig ville have,
var, at Jessicas figur var en lidt mere mystisk figur.
Hun er en samling af, selvom vi navngiver hende,
og hun er af D'Bari-afstamning,
så er hun en samling af nogle af de forskellige rumvæsen-figurer,
der har været i forskellige udgaver af Dark Phoenix-sagaen.
Lelandra som figur, selvfølgelig,
som mange har troet.
Hendes hårfarve indikerer, at hun ikke er Lelandra.
Og for mig var Lelandra-historien så kompleks,
at hvis vi skulle bruge den,
ville det kræve 45 minutter
ekstra film at lave ordentligt,
fordi kærlighedshistorien med Charles så integral,
og det er en helt anden slags film,
og jeg ville begynde at fokusere på den her figur,
på Jean og hendes kamp
og det drama, hun gennemgår.
Og jeg følte, at jo flere underhistorier vi havde,
om det var Lelandra med Shi'ar,
eller om det var en Hellfire-underhistorie,
ville det trække fra den centrale og virkelig intime historie
om et ungt menneske, der mister kontrollen.
Og de mennesker, der elsker dem højest, som Hutch talte om,
familien omkring dem, der slår sprækker sammen med hende.
Alt, hvad der var uden for den cirkel,
begyndte at føles, som om det potentielt trak
fra den emotionelle kerneoplevelse i filmen.
Hvad kanjeg gøre for dig?
Det er en anden virkelig unik location og set,
det er faktisk bag det studie, vi filmede i.
Og Claude og hans hold byggede det her kvarter med utrolige detaljer
og gjorde hvert hus unikt.
De er dybest set alle facader,
men med pyntede forhaver,
med legetøj og alle de ting,
så det føles så ægte og så jordnært som muligt.
Og det var en virkelig effektiv måde
at give os noget, som jeg mener,
var ret ikonisk som vindue til hendes fortid
og hendes fremmedgjorte far.
Men også usædvanlige omgivelser for en X-Men-kamp.
Det er så jordnær, som den overhovedet kan være.
- Ja. - Jeg tror, at mange af disse film,
og når jeg siger det, mener jeg ikke kun tegneserie-film,
men science fiction-film.
Det er, som om at jo mere eksotisk, locationen er, jo bedre.
Og på mange måder for mig, i denne film,
var det, at jo mere mondænt,
jo mere realistisk, jo mere relaterbart miljøet var, jo bedre var det.
Fordi de ting, de gjorde,
om det var optiske stråler fra deres øjne eller telekinese,
så er der så mange forskellige overnaturlige ting,
at det er mere interessant
at se noget overnaturligt i et naturligt miljø,
for når man ser noget overnaturligt,
i et overnaturligt miljø, føles det næsten overflødigt.
Man tænker næsten: "Og hvad så, om der kommer stråler
fra nogens øjne på en fremmed planet?"
Men i et kvarter, der ligner det kvarter,
som mange af os kunne bo i,
og det er ens nabo, så bliver det for mig pludselig
lidt mere intenst og truende,
og jeg bruger hele tiden ordet "relaterbart."
Jeg henter et glas vand til dig.
Det var en scene, Sophie forberedte sig på
så grundigt og med sådan et engagement.
Jeg tror, hun vidste, at det var et vendepunkt for figuren,
og Simon havde øvet det meget.
Men det er en kritisk scene for hende
både som skuespillerinde og i den her rolle
på grund af, hvad den afslører om hendes figur,
og det er der, hun begynder at forstå
den overordnede historie for hendes figur,
Jean Grey, midt denne store historie.
Jean?
Ingen billeder afmig.
Du har aldrig ledt efter mig.
- Jean? - Hvorfor ledte du ikke efter mig?
Lad os sætte os.
Gu vil jeg ej sætte mig.
Og jeg talte om partnere
som Hutch og Lee og Mauro, DP'en,
men jeg vil nok sige, og jeg siger det kærligt, Hutch,
at min virkelige partner i den her film var Sophie.
Sophies præstation er alt i den her film.
Hvis Sophie ikke var så engageret
og forberedt på den her præstation,
ville hele filmen ramle.
Hvor gode optagelserne end var,
hvor god klipningen end var,
hvor godt produktionsdesignet end var,
ville det intet have betydet.
Og jeg kom til Sophie,
jeg spiste frokost med Sophie et år før vi begyndte på optagelserne.
Jeg tror, at jeg var midt i manuskriptet,
i det mindste den anden udgave, hvis så langt,
og jeg sagde: "Vi skal lave en Dark Phoenix-historie.
"Du skal selvfølgelig spille Jean, Dark Phoenix.
"Du bliver filmens centrum.
"Du skal spille, som denne scene indikerer samt mange andre,
"som du ved, du skal spille
"samtlige dele af følelses-spektret.
"Du skal spille raseri.
"Du skal spille smerte, du skal spille sorg.
"Du skal spille vold, forsvar,
"alt, hvad du kan forestille dig,
"og ikke kun det, men du vil bære
"en meget stor film.
"Det er et stort pres for nogen,
"der er så ung.
"Og du skal spille scener med,"
den her skuespiller, Scott Sheppard,
en utrolig teater-skuespiller,
der har vundet alle mulige teaterpriser.
Og udover ham,
Michael Fassbender, James McAvoy, Jennifer Lawrence, Jessica Chastain,
de bedste skuespillere i deres generation,
der er ti til femten,
eller Jennifer er ikke,
men betydeligt ældre og mere erfarne end Sophie.
Og hun var bare klar.
Efter den første frokost begyndte jeg at sende hende artikler,
bøger, YouTube-videoer af folk, der er skizofrene,
har dissociativ identitetslidelse,
og hun Iæste og så dem og sendte mig ting tilbage.
Og vi opbyggede figuren sammen,
og jeg er stolt af hende,
for det er ikke let for en ung skuespiller.
I skulle ikke være kommet.
Vi kommer for at hente dig hjem.
Du tog mit hjem fra mig.
Din far kunne ikke håndtere dig,
så vi tog dig til os.
Du sagde, han var død.
Du udnyttede mine kræfter.
Det passer ikke.
Den optagelse med Jennifer er ikke min favorit i filmen,
men sommetider sker det med den slags ensembler,
at man ikke får alle skuespillere på samme tid og sted,
så man må lave det, der hedder block-optagelser.
Hvis I har set Harry Potter, ved I, hvordan det ser ud.
Og man tager Jennifer Lawrence,
og når man har Jennifer Lawrence på den dag i det miljø,
og det er derfor, man ser Jen adskilt fra resten af gruppen
i den optagelse.
Det sker heldigvis ikke ret meget i filmen.
I denne film fik vi heldigvis
skuespillerne engageret til at være der.
Men nu og da kan man ikke, det kan man ikke kontrollere.
Holdjer væk.
Holdjer væk. Holdjer væk!
Den tredje bil, der vælter, er computergenereret,
og de første to er ægte.
Det er selvfølgelig ikke ægte.
Jean, nej!
Og det er ægte. Selvfølgelig forstærket,
røgen og alt det,
men vi sprang den side af huset.
Og som Hutch talte om, var hele det her kvarter,
hele gaden er byggede huse, hvilket virker skørt,
men for at skabe den slags ødelæggelser
og den nødvendige kontrol
måtte vi bygge det.
Jean, hold op!
Jeg skyder.
Nej.
Beklager, Hank. Raven skal have chancen.
Jeg sagde, I skulle holdejer væk.
Det er en scene,
som vi virkelig justerede på om og om igen.
Vi filmede den også igen.
Alle de her film har uundgåelige genoptagelser.
Det gjorde vi med samtlige X-Men.
Jeg tror, at alle store film nu om dage
gør det, for hvis man har den luksus, hvorfor så ikke?
Og vi prøvede virkelig at tilpasse det her,
så vi følte den indre kamp, Jean gennemgik,
og vi skabte så stor intimitet for Jennifer, som vi kunne,
så det øjeblik, der kommer nu,
ville føles som en tragedie.
Når det kommer...
...gør jeg andre fortræd.
Og vi gjorde en masse, selv i efterproduktionen, med
at forvrænge billederne omkring Jen,
så man ville føle Jeans synspunkt,
hvordan Sophies figur forvrænger hendes Iyd.
Det er endnu et sted Lee Smith, vores klipper, var til stor nytte.
Og subtilt. Men selv Jeans hår bevæger sig den vej,
det var en visual effect,
der blot skulle antyde den ustabilitet,
selvom man kun skal fokusere på følelserne i hendes ansigt.
Og Jennifer fortalte mig, det er første gang, hun dør i en film.
En af de ting, jeg vil sige om den her scene,
som jeg finder mest fantastisk
eller er mest stolt af, men jeg holdt mig bare af vejen,
var Nicks optræden.
Nick har generelt været
den ukendte helt i den her filmserie
i de sidste mange film,
for han er sådan en god skuespiller.
Og han overdriver ikke i sin optræden,
og rollen har ikke den samme slags
store, udsvævende monologer, som de andre skuespillere har.
Men i dette øjeblik skal han spille og udvise følelser
gennem kilovis af blå makeup og kontaktlinser. Det er ret flot.
Selvom det kun var Nick, er det stadig en flot optræden.
Men han var virkelig fokuseret,
og han blev i fokus hele dagen, og jeg holdt mig bare væk
og prøvede ikke at tage for mange optagelser,
for han gav virkelig meget i alle de optagelser.
Og det var virkelig varmt derude, og han havde den store dragt på,
men at skulle græde igennem alt det er i sig selv...
Ja, det var en stor bedrift.
- Ja. - Og en svær scene at filme.
- Ja. - Det er både
intenst rent følelsesmæssigt, og det er altid svært.
Men man kunne ikke undgå det faktum,
at vi dræber en figur, vi virkelig elsker,
og både hvad det betød i forhold til at droppe Jen fra filmserien,
eller hvad det betød for forandringer eller risikoen for filmen.
Det ord, du brugte, risikoen, er interessant,
for vi talte alle om det,
og det er meget vigtigt fra begyndelsen,
for det er sandt, at i Dark Phoenix-sagaen,
er risikoen nærmere liv eller død,
end den har været i disse film førhen.
Skurkene kommer selvfølgelig og dør,
men at helte dør, er ikke noget, folk er vant til,
det viser bare, at alle er i fare.
Og igen bidrager det bare med et niveau af ustabilitet eller spænding
til resten af filmen, som jeg finder meget værdifuldt.
Og det adskiller den fra de andre X-Men,
hvor folk falder ud fra bygninger.
Hvis der er nogen X-Men-relateret film,
der inspirerede mig mest på vej ind til denne film,
var det Logan.
Og igen, Hutch var producer sammen med Jim Mangold på Logan,
og hvad I skabte, var noget så ægte og jordnært.
Den her film er ikke så jordnær.
Man kan ikke have en X-Jet, og rumvæsner i Logan.
Men alvorligheden i formålet og følelserne i den film
måtte jeg bringe ind i den her,
alle de scener, de optrædener,
talte jeg med alle skuespillerne om. Jeg sagde til Jen:
"Spil sådan her, som en David O'Russell-film."
Med Michael Fassbender, var det:
"Som om du er med i en film af instruktøren Steve McQueen.
Behandl det ikke som en tegnefilm.
Behandl det som et seriøst, humanistisk drama."
Og det var noget, I gjorde
så enestående i Logan,
og jeg prøvede at inddrage det her,
selvom omstændighederne her er lidt mere urealistiske.
Jeg Iærte meget af Jim med henblik på det
og den overbevisning, at han skulle skildre volden,
men med konsekvenser.
Og en del af vore samtaler om den her,
rationalet bag
at dræbe en hovedrolle som Raven,
uden den har man ikke truslen om konsekvenser,
så man skal fortjene den følelsesmæssige triumf til sidst.
For mig understreger hendes død virkelig filmens afslutning.
- Ja. - Og fortjener Jeans valg.
Når man indser, hvem de er...
...er det for sent.
Det var faktisk her, jeg første gang mødte Raven.
Hun var kun en lille pige.
Hun var brudt ind...
Det er en af mine yndlingsscener.
For det er ikke en scene, man ville forvente
i en superheltefilm, der udkommer om sommeren.
Det er en dramadialog-scene mellem to fantastiske skuespillere.
Den er emotionel. Den er kompliceret. Den er rodet.
Og de er begge fantastiske skuespillere,
og jeg trak mig bare tilbage og så dem spille.
Og igen, det er nok et af de steder,
hvor Nick traditionelt set, i den her film,
Hank, traditionelt set i tegneserierne,
og i den her filmserie, er blevet set som en skødehund
i mangel af en bedre metafor,
så har han været Charles' skødehund,
og at han faktisk i sidste ende modsætter sig Charles,
føltes frisk og anderledes og som en mulighed for Nick,
som han vokser op...
At bryde fri fra sin far.
Og jeg tænkte, at det var noget, man ville føle,
og det er bestemt empirisk anderledes,
end vi har gjort før i tiden.
En af de ting, jeg syntes bedst om, hvad Simon gjorde ved manuskriptet,
var at give alle en ny dimension og nye muligheder,
så vi ser en anderledes omtanke fra Raven
med den måde, hun kritiserer Charles.
Vi ser Hank endelig modsætte sig Charles,
han bryder endda fri fra ham for at gå i ledtog
med Magneto.
Vi ser en helt anderledes dimension fra Magneto.
Og det gælder alle fra Scott til Storm
og tydeligvis for Jean.
Men det var spændende fra historiefortællingens perspektiv
at se disse skuespillere bide sig fast
i noget nyt, godt materiale.
Nick var fantastisk i den scene,
og det er den slags, vi aldrig havde givet ham chancen for.
Og det var tilfredsstillende at se, hvor talentfulde
de alle er, når de får chancen.
Hvorfor gjorde jeg det?
- Det er vores kvarter. - Ja.
Det er en af de dage, hvor det regnede,
da vi ikke ville have regn,
og det regnede ikke, da vi ville have regn.
Så...
- Vi udnyttede det bare. - Ja.
Vi tændte for nogle tårne og lod regnen blive ved.
Jeg holder af at bruge folks nakker i film.
Det er mere dramatisk sommetider,
og Jessica havde den her fantastiske hvide manke,
så der er nogle få optagelser.
Den her var mindre, fordi det ikke var et nærbillede,
men vi lavede et nærbillede, som vi ikke brugte,
hvor vi virkelig fokuserede på hendes nakke.
Den her optræden fra Jess talte vi virkelig meget om,
og den metafor, vi fandt på,
var den tanke, at det var en slags dyrlæge,
der siger, at ens dyr er sygt og skal aflives.
Der er en slags uhyggelig godhed ved hende,
der er i sidste ende er dødbringende,
men ikke virker så aggressivt.
Det virker stille og godt.
Og det udnyttede hun.
Hun er sådan en fantastisk skuespillerinde.
- Ja. - Bemærkelsesværdig.
Måske...
Det sjove ved Jess er, at hun kan være så alvorlig
og fokuseret og præcis,
og man ser, hvor præcis hendes mund er.
Men hun er også sådan en sjov person.
Så I det øjeblik, kameraet stopper,
når man er mellem optagelser eller mellem forberedelser,
fjoller hun og laver practical jokes,
og hun er en helt anden person.
Hun har meget stor kontrol over sine instrumenter som skuespiller.
Og hun kan tænde og slukke for det.
Hun behøver ikke blive i det konstant.
Det er noget fedt, jeg har villet lave i en X-Men-film
helt tilbage fra The Last Stand, nemlig at skabe Genosha,
det mutanthjemland, som Magneto skaber i tegneserien,
næsten som et mutant-Israel. Det siger jeg som jøde.
Og jeg har altid villet gøre det,
og jeg havde en mulighed for det i den her film.
Og i stedet for at få det til at se ud, som det gør I tegneserien,
hvilket er et Iyst og funklende ønskeland,
skulle det føles som Genosha 1.0.
Så ideen var, at Magneto har Iøftet alt,
hvad der er metal i havets bund og brugt det til
at lave disse boliger til folk.
Og vi ser begyndelsen af Genosha.
Hvem er du?
Hvad laver du her?
Svar mig.
Andrew med dreadlockene her
var en stuntmand, der var så god til stuntprøverne,
og han havde en fantastisk stemme
og ansigt, at vi endte med at bruge ham som den figur.
Lad hende være.
Hvad vil du?
Michael synes virkelig om den her idé,
han elskede ideen om at bruge Genosha for første gang,
fordi han er virkelig bekendt med tegneserierne.
Men han syntes om ideen om næsten en Marlon Brandon i Apocalypse Now,
at det var et fællesskab,
og han var en kultleder, så at sige. Han ville klædes i store,
jeg husker ikke, om det var hvide eller sorte kåber.
Jeg følte bare, det var lidt for meget,
men han bærer ret ensfarvet tøj,
og han er et fredeligt sted i sit liv, før hun dukker op.
Og han er en af de skuespillere,
hvor man bare tænder for kameraet,
og han gør så lidt, men udtrykker så meget.
Jeg ved ikke, om der findes andre som ham,
der kan så meget med deres øjne. Virkelig udtryksfulde øjne.
Ja, og han er så rolig i sin optræden.
Det var en ret god scene.
Jeg husker, at vi filmede det og jeg var forbløffet af stort set alt,
af settets udseende, af hvordan Sophie kom ind i det
og levede op til udfordringen i en scene med Michael.
Og jeg husker, at Michael sagde til os begge,
hvor imponeret over Sophie, han var,
og hvor enestående en skuespillerinde hun var i scenen.
Og ros til dig, i øvrigt.
Det sætter jeg pris på. Men hvad der
hvad der var skønt var, at alle skuespillerne,
Sophie var naturligvis, lidt intimideret af Michael,
James, Jessica, Jennifer,
da de alle spillede overfor hende,
kom de efter en optagelse eller to
og sagde: "Gud, hun er fantastisk,"
for hun fik ikke rigtig nogen mulighed i Apocalypse for at gøre meget,
for der var tydeligvis så mange figurer med i den film,
der hver havde en lille del af kagen.
Og hun havde en meget lille del af kagen i den film.
Så at de så hende som hovedrollen
i denne film, og igen,
alle de forskellige følelser, hun skulle spille,
og alle skuespillerne var så erfarne og så enestående.
De var imponeret.
Jeg fortalte hende det, og det gav hende endnu mere selvtillid.
...miste kontrollen...
sker der ting, dårlige ting...
med folk, somjeg elsker.
Hvis blod er det?
Er det ikke derfor, du kom?
- Hvad tror du, jeg kan gøre for dig? - Jeg ved det ikke!
Hvis blod er det?
Jeg vil ikke tale om det.
Det var sjovt. Det var et øjeblik, hvor han sætter koppen fra sig,
og han rammer ved siden af, og så sætter han den ned.
Der er bare små ting i film,
som man Iægger mærke til.
Nogle af dem elsker man som fejl,
og nogle af dem er lidt irriterende.
Den her irriterer mig lidt, for jeg føler,
at jeg altid søgte en lidt renere version af ham,
hvor han sætter koppen... Og der var renere versioner,
mens han optræden var ikke helt så aggressiv og stærk.
Så jeg lod fejlen med koppen være,
hvilket føles ægte.
Den her sekvens er en af mine favoritter i filmen,
særligt fordi det hele er ægte.
Eller ikke det hele, men langt størstedelen er ægte.
Det er ægte helikoptere, de flyver i,
men vores special effects igen, praktiske effekter, Cam,
der var special effects-leder,
han lavede tilrigninger, hvor han kunne kontrollere helikopterne,
så alt på nær rotorerne kunne han kontrollere.
Den første, der begynder at rotere på jorden,
roterer faktisk på jorden, og han havde sprængstof i jorden,
der skulle ligne, at rotoren rev jorden op.
Og til den anden, som vi ser om lidt,
hentede han to store kranarme og byggede et krankabel,
der gik mellem de to arme,
der vistnok kunne bære omkring to tons.
Den fjernstyrede helikopter hang i den,
så den kunne svinge ind og ud og nærmere Sophie og Michael
med alt andet end rotoren,
vi ville ikke sætte dem så tæt på en fungerende rotor,
men vi havde kæmpe vifter,
der efterlignede at være så tæt på rotoren.
Men de havde med en ægte helikopter at være.
Så flyt dig.
Vi har de samme rettigheder som dig og din familie.
Og somjeg sagde, drejer det sig ikke omjer.
De soldater, som I om lidt ser Iøbe
og springe ind i helikopteren, Iøber og springer ind i en helikopter,
der faktisk er der
tre til fem meter oppe,
og der er en del af publikums hjerne, der genkender ægte fysik,
så de ser sådan en sekvens og føler, at den er ægte på en måde,
den ikke ville være i stort set nogen anden film.
Så for skuespillerne er det en ægte helikopter.
Hold op øjeblikkeligt!
Rotoren er selvfølgelig falsk, for det ville være farligt.
Men som I ser om lidt, hæves helikopteren lidt
og vender på ægte vis,
og det er helikopteren, der roterer på kranen,
og der er sprængstof over alt.
Det er klart falskt, for vi vil ikke sætte Fassbender i fare.
Men det er nu, at helikopteren i wiren,
og alt andet end rotoren er ægte.
Og det er en metalgenstand på 1,5 eller to tons,
der svinger frem og tilbage imod dem
med enorme vifter, der simulerer vinden.
Der er et kamera inde i helikopteren, der filmer dem.
Og det er også enormt vigtigt for visual effects-folkene
at have rigtige elementer i billedet at bygge på.
Det hjælper med at få billedet til at virke ægte,
og som Simon sagde, giver det ubevidst følelsen af,
at det følger ægte fysik.
Det gør hele forskellen.
Det er den første visual effects-optagelse af en helikopter,
for det kunne vi selvfølgelig ikke kontrollere.
Forsvind!
- Forsvind herfra! - Jeg har brug for din hjælp!
Jeg troede, du beskyttede mutanter.
Jeg beskytter dem mod dig.
Du skal gå din vej.
Forsvind!
Kongressen overvejer at etablere
interneringsanlæg for mutanter...
Det er bare sjovt at se Michael.
Jeg ved, vi begge er tryllebundne
og smålune på Michael Fassbender.
...og angreb politi og militær...
Pressemødet der var noget, vi diskuterede,
hvor alvorlig den menneskelige reaktion skulle være.
I begyndelsen var reaktionen stærkere, men det føltes,
men det burde ikke føles, som om de pludselig går
fra at holde af X-Men til at fængsle X-Men.
Så jeg fandt en slags middelgrund,
og så filmede vi oplæseren igen.
...alt det, vi har opnået. Giv os en chance.
Og bemærk, at Charles' garderobe begynder at dekonstrueres,
som vi når Iængere hen i filmen
og afspejle hans form for forfald,
men at han må se sig selv på ny
og tage ansvar for, hvad han har gjort,
men også at være mere ærlig over for sig selv, tror jeg.
Borgerne anmodes om at holde sig på afstand
og øjeblikkelig melde enhver observation til politiet.
Embedsmænd har...
Dette er en af mine yndlingsscener i filmen.
Det er en scene, jeg skrev ret tidligt og skrev om nogle gange,
om det første møde mellem Jean og Jessicas figur.
Og ideen om, at Jean kontrollerer alles tanker,
men Jessicas tanker kan ikke kontrolleres, er vel ret subtil,
for nogle mennesker fanger den ikke helt.
Men jeg syntes bare, at det er en fed måde
at afsløre, at man ser scenen
og tænker, hvorfor man ser en ældre herre
drikke før den her transformation.
Var det første dag med Jessica? Eller den anden halvdel?
Lavede vi ikke noget først, og gik vi videre til det her?
Jo, det kan godt være.
Den her location.
Det er en lille bar i Montreal, men den havde et fantastisk look.
Ja.
Jeg har venner i de højere kredse.
Hvem er du?
Hvad mere relevant er:
Hvem er du selv?
Og jeg tror på, at selvom Jessica og jeg er venner,
og vi blev venner efter at have lavet The Martian sammen,
så tror jeg, hun valgte at lave filmen på grund af den her monolog.
For der er et tematisk
og endda politisk element i det, der tiltrak hende.
Og tiltrak mig.
En film, der har en kvindelig hovedrolle,
skulle handle om mere end bare en kvindelig hovedrolle.
Den skulle faktisk udforske, som jeg sagde tidligere,
den patriarkalske side af Charles.
Jeg ville også udforske styrkelsen af en kvindelig figur
i en mandsdomineret, ikke kun verden, men genre.
Så ideen om, at forældede ord
skabt af mænd med små sind for Iænge siden,
var noget, jeg mente, at Jess ville synes om.
Og det gjorde hun.
De kan overhovedet ikke begribe, hvad du er.
End ikke dine X-Men.
Og vi havde en lidt Iængere version af den her scene,
der ikke indeholdt andet end lidt mere overtalelse,
og så klippede Lee den ud, for at ende med et smil,
det lidt uhyggelige smil, var stærkere end en replik.
Hank er ikke dukket op til sin undervisning.
Har du set efterpå hans værelse?
Der er han heller ikke.
Og det er her, jeg tror, at da vi udtænkte filmen
og overvejede, hvordan man ødelægger en familie,
så handler det ikke bare om det,
men om at skifte loyalitet
og skabe nye familier, og tanken om,
at Hank bliver en del af Magnetos familie,
er noget, der ville have været ufatteligt
for en eller fire film siden,
særligt fordi de konkurrerede om Mystiques følelser.
- Hun er rejst igen. - Det vedjeg.
Hvad kommer du så for?
Du har folk verden over,
der kan finde mutanter for dig.
Det var en interessant dag på settet, fordi vi havde scouted en location
til den her interaktion, der...
Det er rigtigt.
Det mindede om en skov,
men da vi ankom, var det ikke rigtig en skov,
det var bare ét træ og lidt græs, og det føltes,
som om det ville blive antiklimatisk at have den her samtale
mellem de her skuespillere, der har været fjender,
og dette øjeblik for Magneto,
hvor han hører det her om kvinden, han elsker.
Og så gik vi bare omkring
og så alle ødelæggelserne efter at have optaget der,
og det føltes som det rette sted at udspille det.
Og Michael, fordi han er så enestående
til at bruge alt, hvad han får, det var hans beslutning
at rykke nærmere helikopterens meder.
Underligt nok blev dette et interessant miljø
for de to, fordi det er
en verden af ødelæggelser, mens en familie bliver ødelagt.
Hjælp mig med at finde Jean.
Så slårjeg hende ihjel.
Det vedjeg.
Der er en opbygning med visual effects i baggrunden,
så det ligner New York.
Ja, det er faktisk på en stor Iydscene i Montreal.
Og det er en kulisse.
Alt, hvad der sker herinde fremover,
og der sker en masse,
er et smukt set, som Claude Pare havde designet, produktionsdesignet,
og først havde vi tiltænkt det som det franske konsulat,
og som man ser på gulvet, indikerer tæppet det franske konsulat,
og så gik vi ikke så meget Iængere med det end det.
Men jeg tror, at Claude Pare, med tryk under Claude
og Pare, synes om ideen om at repræsentere noget fransk i filmen.
Hvis hun ikke kan styre det, vil det ødelægge hende.
Og dette er en scene, vi filmede igen.
Oprindeligt indeholdt scenen ingen information om,
hvad der skete med Jean i rummet.
Den indeholdt ingen information om den kosmiske kraft i Jean.
Og jeg følte, at hvor gerne jeg end ville have, at Jessicas figur
var mystisk,
så er det et vist punkt, hvor mystik bliver en gåde.
Og så frakobles man bare.
Så dette blev en mulighed for Jessica at forklare,
hvad hun laver hernede, hvorfor hun blev draget hertil,
og vigtigst, hvad der skete med Jean.
Og det blev en stor visual effects-sekvens.
Og jeg må sige, at med den største respekt for Phil og Kurt,
vores visual effects-leder og -producer,
så skabte de hele sekvensen ret sent i processen,
så de havde ikke så Iænge til det,
og det ser stadig fantastisk ud.
...den kraft.
Hvorfor?
Fordi den er gnisten, der skabte universet...
og flammen, der fortærede min verden.
Resterne afmit folk...
Og det er sandt om D'Bari-figurerne,
det siger jeg selvfølgelig til de hårde fans af tegneserien.
Deres planet blev ødelagt af Phoenix-kraften.
Hvorfor mig?
Fordi du er stærkere, end du aner.
Fordi du er noget særligt.
Med min hjælp...
Og jeg ønskede, at det her på en måde gentog den appel,
Charles har til unge Jean i begyndelsen af filmen.
Endda brugen af ordet "speciel" var bevidst.
I begyndelsen appellerede Charles til hende for det,
han mener er godt,
og nu appellerer Jessica til hende for, hvad hun mener er godt.
Men for dem begge er der et element i det,
der styrker dem begge og deres dagsorden. Og sidst filmen
vælger Jean sin egen dagsorden for at redde sine kære.
Og det er historien i mine øjne,
at hun ikke er et barn af nogen af dem
og bliver den voksne, der træffer sine egne valg.
Men her er hun i en slags forførelsesproces
mod Jessicas side. Og Jessica er meget overbevisende.
...de frygter.
Og det, de frygter...
Vil de forsøge at udslette.
Måtte Raven lide?
Ikke Iænge.
Igen, hvis man ser det her,
er det meget beskidt på en måde,
X-Men-film ikke har været beskidte før.
Kameraet springer lidt rundt. Det er håndholdt.
Det er en Iængere linse, det er ikke bare statisk og blødt.
Verden i sig selv ramler,
så kameraarbejdet skulle også føles, som om den ikke var helt så blød.
New York.
Vi sender vores spejdere i felten.
Her, hvis man ser bevægelserne omkring Michael, er det subtilt,
men ser man efter, er kameraet ikke kun rettet mod ham.
Og det er et Steadicam fremfor en kran,
hvilket det normalt ville være i sådan en optagelse.
Så der er en lidt mere menneskelig bevægelse,
menneskelige fodtrin til den måde, kameraet bevægede sig.
Hver chance vi har for at vise Magnetos hjelm,
har vi taget i alle disse film.
Det har vi vist gjort i alle film siden First Class.
En afsløring i Days of Future Past. En afsløring i Apocalypse. Her.
Og et godt musikalsk øjeblik. Hans Zimmer gjorde det fantastisk.
Men han måtte også bruge
så mange forskellige toner, følelsesmæssigt og psykologisk,
og som filmen begynder at tage en drejning,
kan man mærke musikken blive mere muskuløs
på en måde, der varsler konflikt med Magneto og X-Men.
Går vi tilbage til folk,
der har været nomineret til, og vundet Oscars, utrolige at samarbejde med,
jeg har skrevet manuskripter til Hans Zimmers musik,
siden jeg gik i filmskole. Han er min helt.
Og en utrolig inspiration.
Og efter den sidste superheltefilm, han havde arbejdet på,
sagde han, at han ikke ville arbejde
på flere superheltefilm eller tilpasninger af tegneserier.
Og dybest set skrev jeg e-mails. Jeg ringede, jeg tiggede.
Endelig fik vi et møde med ham,
fordi han gav koncert i Montreal,
mens vi forberedte filmen,
så vi overtalte ham til i det mindste at fortsætte samtalen.
Det krævede et par samtaler i telefonen til,
før han endelig sagde ja til at lave filmen.
Og jeg tror, at han engagerede sig i filmen, fordi han indså,
at det skulle være en anden slags superheltefilm.
Den ville ikke være så bombastisk eller så bred eller operatisk,
som de film han har arbejdet på i fortiden.
Den ville være lidt mere jordnær og lidt mere grum.
Så han så det som en mulighed for at gøre noget andet.
Og sagen med Hans er, og det gælder alle store kunstnere,
og han er bestemt en stor kunstner,
er, at han bare vil udfordres til at lave noget nyt hver gang.
Så jeg følte, at det var en mulighed for at gøre noget anderledes.
Og det er en film med en tung musik.
Det er ikke musik fra start til slut, men jeg ville sige, vi har mere musik
i denne film end i nogen af de andre X-Men-film.
Og det giver os en følelse.
Den forstærker spændinger, momentum og overgange.
Musikken arbejder meget hårdt i den her film,
og jeg elsker musikken så højt.
Hans, i Iøbet af mange måneder
og år, hvor vi arbejdede på filmen,
skrev, jeg tror, at det var 11 eller 12 timers musik
til den her film.
Og han skaber disse lange stykker, og når stykkerne er skabt,
begynder Iydklipperne og Lee og Hans' team
at redigere de stykker ned til filmen
og de individuelle temaer til figurerne.
Så det var en stor proces at finde og skabe
og tilpasse musikken til filmen.
Hvilket jeg aldrig før har gjort som producer på en film.
Normalt skriver komponisterne efter filmen,
og Hans ville faktisk ikke se filmen,
han ville bare skrive musikken
baseret på samtaler, endda før han Iæste manuskriptet.
Han var utroligt samarbejdsvillig. Det var en utrolig proces
efter at have arbejdet på en masse film som ledende producer,
og så igen som producer.
Jeg har aldrig haft en oplevelse, som vi havde med Hans.
Både kreativt og i den proces.
Ja.
Og det er, som Hutch nævnte tidligere,
vi byggede størstedelen af denne gade ved Fifth Avenue
på en scene i Montreal.
Det er vores største scene. Vores største byggeri.
Og når man ser i den retning, er det hovedsageligt
faktisk en park i Montreal.
Men når actionen begynder, og alt det her sker,
rettes alt mod bygningerne
og ned ad gaden, det hele er opbygget.
Og forbi et vist punkt på gaden er det visual effects.
Det er det, der hedder en set-forlængelse.
Men vi byggede karreer af den her sekvens på Fifth Avenue.
Og grunden til at bygge frem for at være på location,
er at det ligner Fifth Avenue. Vi ville ikke tage til New York
og lukke Fifth Avenue et par aftener.
Man kan ikke kunne gøre alt det her på en ægte gade
på en måde, der giver os den slags rå action
og ødelæggelse, som sekvensen krævede,
særligt når Magneto trækker en togvogn op gennem jorden
og kaster den mod en væg.
Hvilket er en idé, Simon fik, og jeg tror, at det næsten var før,
vi begyndte at skrive manuskriptet. Det var noget, han havde i tankerne,
faktisk hele den her sekvens,
hele kampen i New York havde på forskellige tidspunkter
mere vægt eller mere indflydelse.
Men tanken om at se X-Men bekæmpe X-Men
var faktisk vigtig for ham, og han så det som et gennembrud,
og at klimakset i det øjeblik faktisk skulle være,
at Magneto trak et tog op gennem gaden.
Jeg var faktisk aldrig helt sikker på det,
men jeg elsker den måde, det endte.
Ja, helt ærligt handlede det for mig om at gå tilbage til ideen
om at lade handlingen finde sted på virkelige steder.
Alle ved, hvordan en bygade ser ud.
Og mange ved endda, hvordan Fifth Avenue ser ud,
fordi de har set New York i tv-serier og film og den slags,
og det er en af de ting, jeg elsker ved
James Cameron, er at han placerer, altså på nær Avatar,
disse utrolige actionsekvenser
på virkelig relaterbare hverdagssteder, fabrikker, gader.
Det føles bare meget ægte, selv om handlingen
er komplet surrealistisk.
Og apropos det virkelige, Cam, vores special effects-leder,
skabte en tilrigning, hvor det tog, der er et ægte tog,
sad på en hydraulik, der sendte det gennem en falsk væg.
Så det tog, der braser mod væggen bag Michael Fassbender
er et rigtigt tog, der braser gennem væggen bag Michael Fassbender,
og det skulle faktisk stoppe halvanden meter eller lidt mere før,
det rent faktisk stoppede, og det kom tættere på Michael,
end det skulle, og det rev noget af loftet over ham ned
tættere på, end det skulle.
Og kun Michael Fassbender
ville ikke kun stå fast, men dårligt blinke på trods af,
at der var mange tusind kilo tog
rumlende på vej imod ham.
Og det er en af de samtaler, hvor man siger,
om vi burde gøre det praktisk,
eller som visual effect,
for der er selvfølgelig risici involveret.
Generelt talt går den slags ikke nødvendigvis som planlagt.
Og den mængde tid, det tager at gøre om, er enorm.
Og Cam var 100% sikker på, at det fungerede. Han testede det.
Så vi sagde okay.
Lidt skeptisk, men det blev smukt.
Jeg tror ikke, vi kunne gøre det om.
Det var vist først en dag senere.
Ja, det var meget.
For vi skulle...
De skulle sætte hele det stykke væg op igen
og få alt væk derfra.
Men vi var heldige.
Vi havde mange kameraer, men vi fik det i første forsøg.
Få mig indenfor i det hus.
Kommer du også for at dræbe mig?
Og den sidder der stadig.
Jeg svigtede dig, det vedjeg...
Det var en idé, der, en af de ting,
som jeg elsker ved at skrive og ved at producere
og ved at instruere, og de er alle ret flydende
i forhold til min definition, men at samarbejde
med nogen som Hutch, samarbejde med skuespillerne.
Og der er mange ting i denne film,
der er fantastiske idéer, der kom fra Hutch.
Der er mange fantastiske ideer, der kom fra skuespillerne,
og den idé, at Jean Iøfter Charles op af stolen
og Iøfter ham op ad trappen, det var James McAvoys idé.
James Iæste manuskriptet, og i manuskriptet
torturerede hun ham, mens han sad i stolen,
og James syntes, at ideen om, at hun Iøftede ham ud af stolen
var mere torturagtig og forstyrrende. Og den er bestemt begge dele.
Så det er sådan, det blev udviklet til det her øjeblik.
Hvilket gør ondt at se.
Nej, Jean.
Nej.
Og James hænger i wirer, men meget af det er hans optræden.
Han har bare evnen, som mange af disse skuespillere,
har han meget kontrol over sin krop,
så han kan gøre mange små, nuancerede bevægelser,
så man tror, at hvad der sker, er ægte.
...se ind i mit.
Så se.
Jean, se!
Hvad du vælger at bruge dine gaver til,
er helt op til dig
Det er meget arbejde for visual effects-holdet,
nærbillederne, hårets bevægelser, revnerne i hendes ansigt,
demolekyleseringen af væggen bagved.
Du udtalte demolekyleseringen flot.
Jeg har øvet mig.
Det var virkelig, jeg må sige, at rent faktisk sige ordet
demolekylesering var langt sværere for mange af vores partnere på filmen
end faktisk at skabe det visuelt i filmen.
Du siger en del, for som du siger, var det svært.
Jeg kan give hende en hjælp, De ikke kan give.
Hun står ikke til at hjælpe.
Hun er fortabt.
Nogle af de... Disse er tydeligvis ret stiliserede optagelser,
og det er en anden måde, hvorpå Simon og Mauro brød
ind i en ny æstetik, end vi havde set i nogen andre X-Men-film.
Der er stadig håb.
Ja, en af de ting, jeg sagde til Mauro,
da vi først talte om filmen,
og at han skulle være med, og hvor meget jeg end beundrer Avatar,
det er en enestående visual bedrift,
så ville jeg have, at filmen virkede virkelig.
Så jeg ville hyre den Mauro, der optog Training Day.
Jeg ville ikke hyre den Mauro, der optog Avatar.
Selvom hans evner med visual effects
var meget nyttige til den her film,
skulle han føle, at han kunne eksperimentere med det.
Det skulle føles råt og ægte og håndholdt
og beskidt. Så det var han spændt på.
Den stilisering, du lige talte om,
den er bare mindre rå og ægte,
men det er bestemt en mulighed for at gøre noget,
der ikke traditionelt gøres i disse film,
og skabe en ny slags film.
Vi følte nok alle, at der var en filmstil,
fra Bryan Singers X-Men, der var næsten 20 år gammel,
og den havde ikke ændret sig stort i de sidste 20 år
på trods af forskellige instruktører, Brett Ratner, Matthew Vaughn.
Bryan, der har lavet mange af de film.
Og jeg var virkelig inspireret af mange film.
Men i det mindste i dette univers
var jeg inspireret af, hvad Mangold gjorde med Logan
og skabte en helt anderledes type film,
end han gjorde med The Wolverine.
Og jeg følte bare, at vi havde en chance
grundet emnet, ikke blot tilfældigt
at ville gøre det råt og ægte og intimt,
men fordi emnet i sig selv kræver den slags æstetik,
og vi kunne gøre organisk, ikke overflødigt.
Og som du sagde før,
er kompleksiteten i de visual effects, der sker her
mellem håret og øjnene og revnerne
og den kosmiske kraft i de forskellige farver,
der er i den kosmiske kraft...
Vi gjorde det her til sidste sekund,
før vi overdragede den,
til vores visual effects-team,
særligt Kurt og Phil, sov ikke de sidste par uger,
- før vi leverede filmen. - Helt sikkert.
De tog frem og tilbage mellem her og Montreal,
hvor meget af arbejdet blev gjort.
De talte i telefon med alle klodens kontinenter
for alle de forskellige stumper.
Giv slip!
Der! Skyd ham!
Jean!
Det er endnu et stykke imponerende praktisk filmskaberi,
hvor de faktisk trak stuntkvinden gennem taget,
den optagelse er en rigtig kvinde,
der flyver gennem loftet og ind i den ydre væg.
Ud med ham! Kom så, ud!
Ud! Kom så.
I fire, kom med mig!
- Afsted! - Kom så!
- Hun er i live. - Se at få hende væk.
Du skal... Nej!
Fri bane.
Der var en del snak om, hvor meget kraft,
der skulle være tilbage i Jessicas hånd der.
For det skulle selvfølgelig ikke føles som Klokkeblomst,
men det skulle være tydeligt,
at hun stadig havde kræfter tilbage,
de kosmiske kræfter fra Jean, og ville have resten af dem.
Der var en scene, som jeg skrev,
og som vi optog, der var en god mellemscene
mellem denne og den næste, der gør det helt klart.
Men vi følte, at det var klart nok i det blik
og det faktum, at hun faktisk er her,
og så siger James McAvoy,
at hun kommer tilbage efter resten af det,
så vi behøvede ikke den ekstra scene.
Og dette var tydeligvis en togvogn,
det ydre var visual effects, men alt dette var togvogne,
der var bygget og sat på et kardanled, et hydraulisk system,
hvor de kunne bevæge vognene som normale togvogne.
De kunne bevæge sig og give et indtryk af virkelighed
og give kameraet et indtryk af bevægelse og virkelighed.
...det var mig.
Jeg skulle aldrig have Iøjet for hende.
Det var forkert.
Men den kraft...
...der findes i hende, kommer ikke fra mig.
Jeg kunne aldrig finde på at gøre hende fortræd.
Det er ikke mig, og det her er ikke Jean.
Det her er en scene, jeg var virkelig spændt på,
bare at få samlet alle i en dramatisk scene,
der for mig føltes som en kulmination
af de politiske og sociale diskussioner, de havde haft.
Men den styres af Jean og Jeans historie.
Så den styres af følelserne
i filmens følelsesmæssige krise. Og som jeg sagde før,
at se Charles erkende og tage ansvar for,
hvad han har gjort, og at det er grundlag for den actionsekvens,
der vil udfolde sig, syntes jeg, var en stærk og spændende idé.
...væsen...
fik smag for kraften,
Hun vil komme for at få mere,
for at tage Jean.
Som Simon nævnte, var det en triumf i praktiske effekter,
for de her toge var store,
og de var nærmest to etager høje.
Og at sætte alt det på et kardanled, så de kan ryste og rumle,
men så man kan flytte dem, som om man drejer om et hjørne,
så man havde indtrykket af virkelig bevægelse.
Det var ret bemærkelsesværdigt.
De skal også lave dem,
så man har adgang fra forskellige steder på settet.
Man kunne fjerne loftet. Man kunne fjerne visse vægge
og stikke Iys og kamera ind.
Udfordringen i det her var enorm.
...I har fjender om bord.
Ja, og vores art director,
Michele Laliberte, fortjener en kæmpe ros for det her,
for hun var virkelig en kritisk del i at designe og bygge det her
og så meget i filmen.
Hun har virkelig været vores klippe fra et produktionsstandpunkt
i flere film i træk.
Vi har faktisk været igennem flere produktionsdesignere.
Hun er lokal fra Montreal og utroligt dygtig,
og som du sagde, er der så mange ting
i at opbygge noget,
der virker ret simpelt,
fordi det bare er et rektangel.
Ja, det var en af de største udfordringer i denne sekvens,
at få tingene parat i tid til at optage,
da vi havde skuespillerne, og finde balancen,
for tydeligvis er det samme set, vi brugte til både første unit,
med hovedrollerne og Simon,
men også med anden unit til alle stuntene.
Så der var meget møjsommelig planlægning
i at finde ud af, hvordan man udfører sekvensen,
så alle får det nødvendige for at blive færdige på ordentlig vis.
Hvad?
De er ikke hvad?
- De er ikke mutanter! - De vil have fat i Jean.
Klar til at åbne ild!
Din søn havde ret.
Vi kan hjælpejer!
Kom nu!
Skyd!
Ja, de helende effekter var også meget svære for os,
meget krævende for visual effects-folkene,
men også at finde balancen i at holde det virkelig
og samtidig antyde det rumvæsensagtige under det ydre.
Ja, tanken om at skabe et endoskelet
til et rumvæsen under menneskehud var svært,
fordi det ikke skulle ligne et krybdyr alt for meget,
og som du siger, være overnaturligt.
Men vi ville vise, at det er et rumvæsen
under den bløde menneskelige hud.
Vi vil bare have pigen. Flytjer.
Nej!
Og dette er noget, jeg tror, at da vi engagerede os i det,
var dette den naturlige kulmination, den idé, at man endelig
har alle X-Men på samme side.
Folk, der var fjender eller venner, alle er på samme side.
Og så er der en masse
af den slags teamwork, der var i tegneserierne,
men ikke har været med i filmene før.
Der kommer et øjeblik senere, hvor Hank kaster med nogen,
og Storm skyder personen, mens de er i luften.
Storm er en figur,
der i tegneserien er utrolig stærk og utrolig populær.
Og vi har før ladet hende gøre nogle fede ting,
men jeg tror, at det er første gang,
hun virkelig slipper sine kræfter fri,
og publikums første reaktion har været,
at de er glade for at se, at Storm er en hård negl.
En del af, hvad jeg synes om sekvensen,
var, at alle får lov at slå sig Iøs,
fra den kampsport,
som Brian Smrz brugte til at skabe Magnetos kampstil,
Beasts bersærkergang,
og at Storm slipper kræfterne Iøs, og selv Nightcrawler,
får lov at være barsk.
Det er noget, vi talte meget om,
at kampen skulle føles anderledes, end vi havde set før,
og at det underliggende var,
at de finder sammen. De kæmper for Jean,
og de er vrede over de omstændigheder, de befinder sig i.
Og en af de ting, vi talte om, var, at selvom Alan Cumming
bliver kontrolleret i X2,
har han en mere barsk side, og vi spillede
Kodi Smit-McPhee som en komisk Nightcrawler,
og vi ville se den transformation
til noget mere modent og voldelig, så tydeligvis
udløses det, da den person, der har stolet på dem, dør,
så nu går han amok, så at sige.
Selv det her bindegale smil.
En lille detalje, men jeg synes virkelig om den måde, visual effects-teamet
og Simon udviklede strålen. Den virker bare mere rå
og på en måde mere dødbringende, end jeg havde set i tidligere film.
Det er bare en efterligning af et Iyssværd.
Star Wars var min yndlingsfilm som barn,
Imperiet slår igen, faktisk, men Star Wars-serien
var min favorit som barn, og det forbliver den,
og der er bare så meget mere variation i Iyssværdet.
Og det er det, der giver den følelsen af at være lidt mere organisk
og ægte, fremfor blot at være en Iysstråle fra en lommelygte.
Så vi importerede noget af den idé til Scotts stråle,
hvilket vi ikke havde gjort førhen.
Når man er i tvivl, så stjæl fra Star Wars.
Endnu et usandsynligt partnerskab. Det var en del af morskaben,
hvem der vil slå sig sammen med hvem og gøre hvad,
og Magneto og Storm var en ret fed kombination.
Det var en svær visual effect at klare.
Det indre i den. Vi arbejdede meget på Iyset,
så det virkede så ægte, som muligt,
på trods af, at det selvfølgelig er meget uægte.
Og så er der den slags ting,
jeg synes om i film, folks nakker.
Jeg er ikke engang sikker på, om det er Jessicas hoved.
Men nogen har parykken på.
Jeg er stadig ikke vild med den optagelse, men...
Ja.
Hank!
Endnu et sted hvor musikken spiller en stor rolle
og er så metodisk og nøje opbygget
for at bringe alle stykkerne sammen,
både hvad angår action, men i sidste ende også
følelserne i det valg, Jean træffer til sidst.
Den her scene var spændende.
Bare der var mere tid til Michael Fassbender og Jessica Chastain
i samme scene, det var et stort øjeblik.
Jeg håber, at de arbejder sammen igen,
for deres skuespilsstil passer rigtig godt sammen.
Begge er meget nuancerede, og utroligt præcise,
så jeg fik klaret fire linjer dialog
og så 50.000 stykker ammunition.
Men at de mødes var spændende og en fed mulighed.
Vi optog faktisk en udvikling af det, hvor udover
at affyre alle de våben og al den ammunition,
trækker Magneto en række håndgranater af væggen
og trækker splitten ud, mens han barrikaderer sig selv.
Det var fantastisk. Meget sjovt. Men hvor godt det end var,
føltes det i sidste ende overflødigt med hvad vi allerede havde lavet.
Så vi droppede det. Men fed idé.
Ja. Han gør det også i X-Men 2.
Ja.
Jeg fortryder det, jeg gjorde mod dig.
Det vedjeg.
Jeg ville bare beskytte dig...
Det var fantastisk, må jeg sige til Mauros ros,
for alt det Iys, der sker bag hende,
hvilket normalt ville være...
den slags Iys ville være en visual effect,
men vi kom dertil på dagen, og sådan så det bare ud.
Lyset kom ind gennem vinduet.
Vi brugte linser, der fangede det, og alt det her er ægte.
Det er ægte Iys.
Vi overbelyste baggrunden der.
Summer gjorde det også godt.
Ja. Hun er en fantastisk ung skuespillerinde.
Det var på location på det forladte hospital.
Endnu en udfordring i togsekvensen er,
at man kan ikke filme det kronologisk.
Så man skal, når man filmer ude af rækkefølge,
så skal man afstresse eller genopbygge,
så om det er før en kamp eller skade eller ej,
er det noget, der krævede enorm omtanke
fra kunstafdelingen og AD'erne og rekvisitørerne,
og at sørge for, at alt gav mening, når vi satte det i den rette rækkefølge.
Det var en af de visual effects, jeg var mest mistænksom over
og bange for, de er bobler.
Det er en ret enestående visual effect
og tydeligvis kompleks, men de her bobler,
tanken om at de beskyttes af bobler,
det har jeg set fungere forfærdeligt i andre film,
hvoraf jeg har arbejdet på nogle af dem.
Men de fandt en måde at få det hele til at virke organisk
og på en måde,
vel nok realistisk i mangel af en bedre beskrivelse, og fede.
Og det var ikke let at gøre,
for der var en række versioner,
så de ikke skulle virke, som om de var fanget i plastik
og ligner boblebørn.
Endnu en unik location, som vi fandt
i udkanten af Montreal, og så skabte kunstafdelingen
og Michele både togene
og meget andet, og alle disse brande,
og det tjener som sted for det sidste opgør.
Røgen bag Magneto er en visual effect og virkelig stærk.
Faktisk er alle de klip, næsten alle klippene,
klippet til Magneto, klippet til Beast, som I lige så,
de er på en scene med en green screen
og en set-forlængelse bag sig.
Og den her actionsekvens var en...
vi havde to virkelig gode anden unit-instruktører.
Guy Norris, der oprindeligt var stuntkoodinator
på den nyeste Mad Max.
Og så Brian Smrz, der havde været stuntkoordinator for os
og anden unit-instruktør på mange X-Men-film,
han kom og hjalp med slutningen.
Og det var en velkoreograferet sekvens.
Og tydeligvis forstærket af visual effects, der er anderledes
end de visual effects, vi har set i X-Men tidligere.
Optagelsen med kameraet på kablet, der flyver imod hende
og springer tilbage var noget, som Brian Smrz og jeg talte om,
fordi det er noget, han gjorde med Lady Deathstrike og Wolverine i X2.
Og jeg har altid elsket den måde, det bragede imod dem
og sprang lidt tilbage.
Der var bare noget endnu stærkere ved det.
Men det er et flot arbejde, visual effect-folkene har skabt.
Og i sidste sekund.
Ja.
Jeg er stadig forbløffet over, at Jessica Iøb i de hæle.
Der er meget lidt, Jessica Chastain ikke kan.
Det er sandt.
Jeg tror ikke, at jeg har fundet noget endnu.
Men jeg søger stadig efter det.
Og det var en optagelse, jeg altid har set for mig
som en optagelse, jeg ville lave, i 360 grader, eller 780,
eller hvor mange gange det nu roterer rundt om dem.
Og at se det først forstærke Jessicas figur,
og så at se hende forfalde, tænkte jeg, ville være interessant.
Og det er en udfordring for visual effects-folkene,
det er en meget lang optagelse, og de gjorde det rigtig godt.
Jean!
Det er et svært øjeblik, men virkelig effektivt gjort,
synes jeg, når man håndterer den slags kosmiske kræfter,
og dog udspiller et intimt øjeblik
mellem Scott og Jean, og et ret vigtigt ét,
for det har tydeligvis meget at gøre med det valg, hun træffer.
Og det er en ros til Simon,
at du kunne finde det i al den visuelle støj.
Ja, og meget af det handlede om at dæmpe den visuelle støj.
Blot at beskytte hendes ansigt nok, hendes øjne nok,
så man kunne se hende gestikulere og føle de øjeblikke.
Jean!
Nej.
Jean!
Og til sidst, hvis man kender Dark Phoenix-sagaen,
eller hvis man bare forstår drama
og med alt det, hun har gjort,
så ved man, der er et element af selvopofrelse i det,
der bliver krævet i slutningen af historien.
Og jeg følte, at en af de ting, der var vigtigt ved den her film,
ikke kun, fordi hun er en kvindelig figur,
men også derfor,
ville jeg vende op og ned på den tanke, at følelser gør en svag.
Jeg ville vise følelser som noget, der gør en stærk.
Og jeg tror, vi lever i en verden nu,
hvor folk i stedet for at føle, at følelser
er noget at frygte, så er det noget at tage til sig.
Og dette er øjeblikket,
hvor hun eksploderer og bliver til Phoenix,
det var noget, vi virkelig arbejdede på at definere,
og dog ikke så defineret, og pludselig
var man i en slags science fiction-film.
Men der stadig en subtil nuance.
Men hvis man kender tegneserien eller husker titlen,
er det tydeligvis en føniks, og jeg følte, at det var vigtigt,
fordi det indikerer, at hun ikke ligefrem var væk,
men at hun har udviklet sig til et andet slags væsen.
Og det siger Charles her.
Hun er fri.
Og det siger hun i den kommende monolog.
Alt det her var på location.
Nogle af disse brande er visual effects.
Men de fleste er ægte på den dag.
Tilbage på vores location, hvor vi begyndte filmen.
Og dette skilt, for folk der kender tegneserien godt,
var ikke min skabning.
I tegneserien bliver det faktisk
til Jean Grey-skolen.
Jeg er ikke blot det, andre ønsker, jeg skal være.
Og det er endnu et sted, ligesom starten,
hvor vi debatterede, hvem skulle tale. Først præsidenten.
Og på et tidspunkt var det Charles, og i sidste ende
følte vi, at det er Jeans film,
og Jean har udviklet sig til et højere væsen,
der har en slags større visdom end alle deres.
Så hun kunne være den kropsløse stemme
og give følelsen af en fortsættelse.
Og endnu en ting, jeg synes om ved slutningen,
er at nogle af figurerne har udviklet sig,
som man håbede, de ville gøre det, særligt Hank, Scott,
Storm som Iærer, og Hank er nu leder af skolen,
der er det indtryk, at nogle af figurerne
er ændret uigenkaldeligt.
Det er bestemt den måde, vi skal føle omkring Charles.
Og det fører tilbage til tanken om konsekvenser,
som vi talte om tidligere,
og i hvilken grad, vi ville sikre os,
at vi prøvede at gøre noget, vi ikke havde gjort før,
og føltes anderledes for publikum.
Og føltes, som om vi pressede figurerne
videre på deres komplekse rejser.
Og det er det, disse scener forsøger at gøre.
Dette er vist den sidste scene, vi optog.
Og hvis du husker det, var det en udfordrende dag.
Ja. Det husker jeg. Og støjende.
Ja.
Besøger en gammel ven.
Jeg elsker, at man ved, at i X-Mens cyklus,
og alle X-Men-filmene,
men særligt i cyklussen af X-Men First Class-filmene,
er tanken, at de begyndte som fremmede, blev fjender,
og i sidste ende blev de brødre, det er en emotionel rejse
over seks, otte timers historie.
Og ser man tilbage på X-Men First Class
og ser, hvor unge de så ud,
og de er tydeligvis stadig unge mænd,
men de lignede børn, særligt James.
De var i tyverne, og nu er de sidst i trediverne, fyrre,
og jeg føler bare, at de er modnet med serien.
Og den ide, at de er alt, hvad der er tilbage for hinanden,
det var noget, jeg følte, var en stærk måde at ende filmen
uden at få slutningen til at handle om dem.
Det var blot for at lukke cirklen
med det faktum, at fremmede er blevet familie,
brudt fra hinanden, men i sidste ende forbliver de familie.
Jeg skal nok holde igen.
Vås.
Jeg elsker, at du gjorde det over... Skak.
Ja, skakbrættet.
Montreal ligner virkelig Paris,
når man stiller Eiffeltårnet i baggrunden.
Du røber alle vores hemmeligheder.
Tja.
Og så ville vi gøre det subtilt, men fremhævet.
Det er ikke ligefrem snurretoppen i Inception,
men heller ikke vildt åbenlyst.
Og der har vi det. Det er mig. Og det er Hutch.
Og alle de andre mennesker, der var vores partnere i filmen.
Stan Lee er selvfølgelig skaberen af det hele
og gik desværre bort, mens vi...
mens vi færdiggjorde filmen, men efterlod et utroligt eftermæle.
Jeg er meget stolt af at være en del af det eftermæle.
Ja, enig.
Jeg sagde vist, at eftersom rulleteksterne varer halvanden time,
så er det en god mulighed for at tale om,
vi har talt om folk, der har arbejdet på filmen,
men for at tale om det faktum,
at vi har været velsignet med at være en del af eftermælet selv
og få lov at lege i X-Mens verden.
Jeg voksede op med X-Men-tegneserien
og så tegnefilmene,
og jeg troede ikke, at jeg ville få en X-Men-film at se, da jeg var barn
og bestemt ikke, at jeg ville være en del af den.
Så at se både som publikum og derefter,
i de sidste 15 år,
og det rækker endnu Iængere tilbage for dig Hutch, som producent,
at være en del af at opbygge dette eftermæle
og fortælle den her historie, det har været fantastisk.
Og jeg tror, at en af de ting, som vi har opnået,
fordi disse figurer er så dybe, er at alle filmene forskellige,
fordi vi har fået udforsket forskellige aspekter,
forskellige farver, forskellige hjørner af figurerne.
Og jeg ved, at det for dig, Hutch,
eftersom vi har arbejdet sammen på en del af dem,
så har det altid været figuren først for dig.
Altså hvad filmen handler om rent tematisk?
Og følelsesmæssigt?
Og det fandt vi i den her, og vi borede nok lidt dybere,
i det mindste i X-Men-filmenes fastland,
borede dybere end førhen.
Så på en måde føles det,
som hvad vi har talt om fra begyndelsen.
Det er en kulmination af gud ved hvor mange X-Men-film,
og særligt cyklussen fra X-Men First Class med disse figurer,
disse skuespillere, der var fremmede, da vi begyndte for...
syv, otte, ni år siden...
der blev venner, der blev familie,
der blev revet fra hinanden, i det mindste som figurer,
der blev revet fra hinanden i livet
på den anden side af kloden.
Og det er den film, hvor de endelig bliver afprøvet som familie
og i sidste ende finder sammen som en familie, det føltes
som en naturlig kulmination på historiefortællingen.
Ja.
Og som du sagde om styrken i det underliggende materiale.
For mig var dybden og bredden i alle disse film vidnesbyrd om det.
Og det har bragt utrolige filmskabere med til bords
med deres forskellige instinkter omkring materialet.
Og det har været sjovt at se, hvordan filmene har udviklet sig,
fra den første X-Men,
og når jeg tænker, at Bryan gjorde det så bemærkelsesværdigt
i at introducere den voldsomme tone med åbningssekvensen i Auschwitz,
hvilket var modigt, til hvad vi så i Dark Knight,
eller hvad Marvel så konsekvent har gjort med Avengers nu,
og med Deadpool og Logan.
Det har været så sjovt at udforske alle de forskellige facetter
af disse figurer, og forskellige tonaliteter
og få lov at leve i verdenen
med X-Men-tegneserier. En bemærkelsesværdig rejse.
Ja. Nej, og jeg...
Jeg synes, at det har været en sjov tilføjelse
at kunne udforske disse figurer,
der for mig bare
levede i min fantasi og på siderne, da jeg var barn,
det er noget, vi virkelig har forsøgt på i denne filmserie,
der ikke nødvendigvis gøres i andre,
at skabe en anderledes undergenre af tegneserie-genren hver gang.
På den måde, som X-Men First Class
var en spionfilm, og Apocalypse var en katastrofefilm.
Og Days of Future Past var tydeligvis en tidsrejsefilm.
I mine øjne er dette i høj grad en psykologisk thriller.
Så med hver af disse film,
og Logan var en western, og Deadpool
var en forbudt for børn-komedie, så har det givet filmskabere
og endda os som filmskabere fra film til film,
har det givet os chancen for at udforske
genrer, der ikke udforskes Iængere.
Ingen laver westerns
til det store Iærred nu.
Der er ikke mange, der laver forbudt for børn-komedier,
psykologiske thrillere.
Alle de genrer, jeg lige talte om,
laves sjældent nu om dage,
og at kunne lave dem under en samlet paraply
af tilpasning af tegneserier, eller en superhelte-serie,
så giver det muligheden for virkelig at lege
og at være kreativ.
Og jeg tror, at for publikum er det en del af de film, de elsker,
det er ikke kun endnu et kapitel eller et nyt afsnit af noget,
de kender, det er en ny behandling af figurer, som de elsker.
Så de kommer tilbage.
Og det er en del af grunden til, at de er blevet den mest dominerende
genre i film over de sidste årtier.
Ja, det er sandt.
Og som vi ser rulleteksterne,
må jeg sige en særlig tak til Fox
og Tom Rothman,
der oprindeligt kæmpede for denne franchise
og de utrolige muligheder, de har givet os alle,
der har fået lov til at arbejde på disse film. Et stort eftermæle.
Det er vel enden på det kapitel.
Det er en ære at sidde her og tale om det.
Ja, helt sikkert.
Og jeg tror, at i sidste ende var det et tilfælde,
men det faktum, i slutningen af cyklussen,
er de mest elskede, populære, komplekse, X-Men-historier,
og en historie, vi måske ikke ramte helt så godt, som vi ville,
kan jeg sige som medforfatter i det mindste...
med X-Men 3 fik vi chancen for at gå tilbage
og fortælle historien på en måde, der var mere sand
i forhold til essensen i den originale tegneserie, føles som en afslutning
i oplevelsen i at skabe X-Men-film,
hvilket jeg finder værdifuldt. Og du har ret.
Vi har altid haft de her utrolige partnere i studiet,
Jim Gianopulos, Emma Watts, der har været utroligt engageret,
særligt i de sidste tre eller fire af disse film
og i Logan og Deadpool.
Vi er bare blevet en lille familie.
Skuespillerne er blevet en familie. Meget af filmholdet er blevet en familie.
Du og jeg er blevet brødre og partnere i det her.
Og det var så sjovt at mødes på settet hver dag,
selv når det var en udfordring. Det var et privilegium.
Som vi nok også så som et privilegium.
Ja, helt sikkert.
Og jeg siger dette som fan af X-Men,
og jeg ville have sagt det efter X-Men 3,
jeg glæder mig til at se, hvad fremtiden bringer for X-Men.
- Det gør jeg også.
Det gør jeg også. Det er en utrolig dyb verden,
og vi glæder os til at se, hvordan de vælger at udforske den.
Ja. Og mulighederne er ret endeløse,
når man Iæser tegneserierne,
og der er bogstaveligt talt tusindvis af stærke figurer
i kildematerialet,
der er så mange forskellige veje at gå,
og så mange forskellige historier, der endnu ikke er udforsket i filmene.
Det bliver skønt.
Her ser vi også dem, der bliver takket,
Stan Lee, Jack Kirby, Chris Clairmont, Dave Cockrum, Len Wein, John Byrne.
De er de mennesker, der faktisk skabte,
fødte, plejede, opfostrede X-Men.
Og vi har det held at kunne passe dem
gennem hvor mange film, vi nu har arbejdet på.
Men de var X-Mens sande forældre.
OVERSAT AF: Anders Langhoff