O țară a suferit mai mult decât oricare alta sub naziști...
Polonia.
Aproape unul din cinci polonezi a murit în timpul celui de-Al Doilea Război Mondial.
Acesta a fost locul în care naziștii au desfășurat unul dintre cele mai brutale acte
de epurare etnică din istorie.
Unul dintre arhitecții-șefi ai acestei politici a locuit aici
pe o proprietate de 70 de hectare, în partea de est a Poloniei.
Numele lui era Arthur Greiser.
Numele foarte sonor al lui Greiser făcea oamenii să tremure
pentru că toată lumea știa cine era Greiser.
Era atât de vanitos, atât de plin de el însuși,
ca și cum nu ar fi fost nimic mai presus decât el: un Dumnezeu, aproape.
Impresia pe care o lăsa,
era ceea ce-a fost el, o aroganță teribilă.
În ceea ce-i privește pe polonezi, îi trata cu un mare dispreț.
În 1946, Arthur Greiser a fost judecat pentru crime de război.
A afișat o figură patetică.
A susținut că și el a fost "o victimă a politicii lui Hitler"
și că el era doar "un țap ispășitor pentru crimele stăpânilor săi".
Arthur Greiser, la fel ca și ceilalți lideri naziști,
a declarat că pur și simplu "a acționat la ordin".
Dar a mințit.
Pentru că, atunci când Arthur Greiser stătea în salonul din palatul său cu 60 de camere,
deținea independența și puterea
unui puternic baron feudal.
Aceasta este povestea primelor 20 de luni a ocupației naziste,
în care oameni ca Greiser încercau să transforme Polonia într-un stat nazist.
Germanii au invadat Polonia la 1 septembrie 1939.
În cinci săptămâni, armata poloneză a fost zdrobită.
Popularitatea lui Hitler a crescut.
Pentru soldații germani, era un geniu militar
care-i lăsa să câștige tot teritoriul german din est
pe care l-au pierdut după Primul Război Mondial.
Germania a fost o superputere mondială,
iar Hitler a fost omul căruia trebuia să-i mulțumească.
Acum, Hitler și-a dezvăluit viziunea pentru Polonia -
o reorganizare fundamentală a țării bazată pe o teorie rasială nazistă.
În august 1939,
Hitler și Stalin au fost de acord să împartă Polonia între ei.
Naziștii au creat trei noi districte, în partea lor.
Hitler a vrut două dintre ele,
Warthegau, sub comanda lui Arthur Greiser
și Prusia de Vest, sub comanda lui Albert Forster,
care urmau să fie curățate etnic și încorporate Germaniei.
Și, într-un ordin, ca de obicei, vag,
Hitler le-a spus lui Forster și lui Greiser că ar trebui să-și germanizeze districtele,
iar el nu va pune nicio întrebare referitoare la metodele lor.
O parte importantă a germanizării a fost clasificarea populației
în funcție de cât de germani erau
în ceea ce privește aspectul, limbajul și atitudinea.
Un grup putea fi germanizat instantaneu.
Au fost germanii etnici
care au locuit în acele părți ale Poloniei, înainte de Primul Război Mondial.
Ei au salutat armata germană ca pe salvatorii lor.
Era un sentiment de bucurie enormă
când ne-am dat seama că armata poloneză era în retragere dezordonată.
Eram extrem de fericiți că provincia Posen va deveni în curând germană.
Toate acestea erau foarte impresionante, iar noi am crezut
că în curând acolo va fi o nouă și mare Germanie,
cu frontiere străvechi datând Dumnezeu știe de când.
Ar fi invincibilă, imensă și bogată, pur și simplu, glorioasă.
Charles Bleeker Kohlsaat a locuit cu restul familiei pe o proprietate de 600 de hectare
în provincia lui Greiser, Warthegau.
Naziștii au redenumit zona din jurul casei lui, "Bleekersdorf", după familia sa.
În ceea ce privește populația obișnuită a Poloniei,
a fost pur și simplu considerată ca fiind murdară
și, ei bine, fără niciun fel de cultură.
Așa a fost văzută.
Naziștii credeau că germanii le erau superiori rasial, polonezilor.
Polonezii care nu au fost considerați germani au riscat deportarea într-un alt district
sau arestarea făcută la întâmplare.
Polonezii care au putut rămâne în zonele germanizate au fost tratați ca sclavi.
Naziștii au încurajat ca etnicii germani să-și rezolve vechile socoteli
cu vecinii lor de altădată.
În marile lagăre de prizonieri, bandele criminale de polonezi
vin față în față cu germanii maltratați.
Acei oameni nevinovați... M-am uitat cu ochii mei
cum 20 de oameni pe care îi cunoșteam bine, au fost împușcați.
Greiser s-a străduit să facă să sufere cât mai mulți polonezi,
luându-le speranța
că lucrurile se puteau schimba,
făcând să pară că el va domni acolo veșnic, că acesta era regatul lui.
În regatul nazist al Poloniei,
SS-știi puteau face orice le plăcea,
conform unui soldat german, martor.
Ne uitam cu sutele cum bandele SS se jucau.
Aproape șapte sau opt oameni
atârnau în spânzurătoare,
tălpile le fuseseră legate, cu pietre atârnând de ele.
Mâinile le erau legate la spate,
Erau trași în jos încetul cu încetul, astfel încât să moară de o moarte lentă.
Limbile le atârnau afară, acești oameni se înverziseră sau se albăstriseră.
Nu mai știam unde eram:
eram în lumea reală, sau unde?
Crima era atât de monstruoasă încât cu greu poate fi descrisă.
Muzica era doar de fațadă pentru că oamenii strigau atât de tare.
Ca german,
pot spune doar că eram rușinat de tot ce se întâmpla.
Ca german, ei bine, nu mă mai simțeam german.
Îmi spuneam: nu mai sunt german,
pentru că ceea ce fac ei este pur și simplu îngrozitor.
Nu, încă nu aveam nicio îndoială,
totuși am fost îngroziți că vasalii celui de-al Treilea Reich
s-au comportat într-o așa manieră.
Oamenii ar spune: "Mărețul și gloriosul Adolf Hitler
trebuie să nu fie conștient de ceea ce fac oamenii lui aici,
pentru că el niciodată n-ar permite asta.
Unii ofițeri superiori ai armatei germane au fost îngroziți de aceste atrocități.
Plângerea unui general a ajuns la Hitler.
Asistentul militar al Führerului a înregistrat reacția lui Hitler.
"Hitler face critici serioase ale atitudinilor copilărești printre conducătorii armatei.
"Nu se poate combate un război cu metodele Armatei Salvării."
Hitler ar fi putut avea o viziune asupra a ceea ce-a vrut în Polonia,
dar, de asemenea, a crezut că oameni ca Greiser ar trebui să-și conducă domeniile așa cum cred de cuviință.
Asta înseamnă că toți le conduc diferit.
Rivalul și vecinul lui Arthur Greiser, Albert Forster,
care conducea Danzig, Prusia de Vest,
a ales să efectueze epurări etnice în districtul său într-un mod complet diferit.
Albert Forster, deși el însuși un loial nazist, găsit mai târziu vinovat de crime de război,
nu credea în rigiditatea teoriei rasiale naziste.
Viziunea sa a fost că dacă Führerul a vrut această parte a Poloniei germanizată,
atunci, cu cât era mai repede făcută, cu atât mai bine.
Pur și simplu, a declarat că grupuri întregi de polonezi erau acum germani
fără a verifica originea lor etnică.
Au încercat să ne germanizeze.
Conform informațiilor mele, aproape 80% din populația Bydgszcz
au acceptat germanizarea, ca răspuns la apelul lui Forster:
"Dacă vreți să fiți loiali, semnați lista germanizării."
Unchiul lui Romuald Pilaczynski a locuit în Posen,
în zona condusă de Arthur Greiser.
Acolo, el și familia lui au avut parte de o soartă diferită.
Unchiul meu din Posen nu a oferit lista germanizării.
În schimb, a fost deportat în teritoriile ocupate
în timp ce noi, în regiunea Bydgoszcz, la 130 km spre nord,
am oferit lista.
Așa că unchiul lui Romuald Pilaczynski era, conform lui Arthur Greiser, un polonez,
în timp ce el, conform lui Albert Forster, era un german.
Ca rezultat, el și familia lui nu au fost deportați.
El putea primi o educație, dar nu se simțea german.
Niciun document nu poate schimba sufletul unui polonez.
Chiar dacă am fost forțați să frecventăm întrunirile Tineretului Hitlerist.
A fost, cu adevărat, un mod complicat de a gândi,
dar în politicile puse în aplicare de naziști
este dificil să găsești o gândire limpede.
Asta cred eu.
Albert Forster a crezut că acționează cu libertatea de a hotărî dată de Hitler.
Vecinul său, fanaticul rasist Arthur Greiser, era furios.
Greiser s-a plâns în scris
mentorului său, Heinrich Himmler, șeful SS.
"Am evitat încercând să câștig succese ieftine alături de oameni germanizați
care nu-și puteau dovedi originile germane.
Așa cum am discutat adeseori cu dumneavoastră,
politicile mele etnice sunt amenințate de aceste urmări din Danzig, Prusia de Vest,
în măsura în care politica încercată acolo
pare, unui observator superficial, să fie un mai mare succes."
La fel ca Greiser, și Himmler a fost un credincios fanatic al teoriei rasiale.
A crezut că era posibil să se distingă științific o rasă germană.
Dar Forster fusese auzit glumind că dacă el arăta ca Himmler,
nu ar fi mers atât de departe pe ideea rasei.
Când Himmler a auzit că Forster germaniza în masă,
i s-a plâns în scris,
spunându-i să germanizeze fiecare polonez numai după ce îi analiza în detaliu etnia
și amintindu-i lui Forster...
"Tu, ca un vechi național-socialist,
știi că doar și un singur strop de sânge fals care curge prin venele unui individ
nu poate fi niciodată eliminat."
Dar Albert Forster nu s-a îngrijorat de scrisoarea amenințătoare a lui Himmler.
Ca Gauleiter, sau conducător districtual, era în legătură directă cu Hitler
și a crezut că Hitler îl va lăsa să-și guverneze zona așa cum îi plăcea.
A avut dreptate. Hitler nu a intervenit, iar Forster niciodată nu și-a schimbat politica.
Greiser a avut altă problemă.
În toamna anului 1939, sute de mii de etnici germani au sosit
în Polonia ocupată de naziști.
În temeiul unui acord între Hitler și Stalin,
li s-a permis să părăsească țările vecine și să se întoarcă acasă, în Reich.
Greiser a trebuit să găsească locuințe pentru numeroșii germani sosiți în Warthegau.
Filmele de propagandă germane îi prezentau pe germanii sosiți ca fiind bine-veniți
populației locale germane a Poloniei.
Realitatea putea fi foarte diferită.
Îmi amintesc acești coloniști foarte clar,
în special, emigranții din Volhynia.
Nu eram deloc dornici de ei, cel puțin familia mea nu era.
Cei mai mulți dintre acești oameni vorbeau prost limba germană,
aveau un accent îngrozitor și nimeni nu-i putea înțelege.
Aproape că-i luam drept polonezi,
mai ales că aveau nume poloneze.
O familie se numea Kolodowicz.
Dacă localnicii germani nu erau impresionați de proaspeții sosiți,
mulți dintre aceștia au fost la fel de dezamăgiți.
Li s-a spus că au fost realocați Germaniei.
Conform naziștilor, aceștia erau,
dar depindea, desigur, de modul în care defineai Germania.
Au spus: "Acasă, la Reich."
Reich-ul, ne închipuiam, era Germania.
Așa că am fost șocați să ajungem în Polonia.
Se spunea că ne îndreptăm spre Warthegau,
care era deja germanizat.
Se spunea că acele foste teritorii germane acum ne aparțineau nouă.
Așa erau sloganurile Germaniei naziste.
Și aceasta a fost un șoc.
Am fost aduși în lagăre de tranzit,
acestea erau fostele școli, presărate cu paie.
Acolo dormeam, bărbați și femei, laolaltă.
Toată lumea împărțea un singur vas pentru spălat.
Erau aceste condiții, după o asemenea călătorie lungă,
care te făceau să te simți descurajat.
Proaspeții sosiți aveau nevoie de un loc permanent în care să locuiască.
În districtul lui Greiser, a fost ușor de rezolvat.
Familii poloneze, ca Jeziorkowskas, pur și simplu au primit o vizită târziu, în noapte,
din partea forțelor germane de securitate.
Era 8 noiembrie 1939, seara târziu,
ne pregăteam să mergem la culcare.
Deodată, mama s-a uitat afară pe fereastră și a strigat: "Nemții".
Autobuze și alte vehicule militare, au oprit
și, un moment mai târziu, nemții au bătut în ușă,
au dat buzna în cameră, în bucătărie, erau peste tot.
Ne-au ordonat să ne pregătim și să ieșim pe coridor.
Desigur, era un haos enorm, plânsete, vaiete,
copiii erau aproape adormiți,
și, dintr-odată tot acest zgomot și strigăt.
Nemții ne-au împins, l-au lovit pe tata peste față
iar noi eram atât de înspăimântați, țipam îngrozitor.
Eram răvășită, frățiorul meu plângea,
era foarte plăpând, și a început să vomite violent.
L-a afectat mai mult decât pe mine, era cu doi ani mai mic.
Jos, o mulțime de oameni era adunată.
Pe urmă, nemții ne-au aruncat în stradă
și ne-au urcat în vehicule.
Mulți țipau, mulți plângeau, o disperare îngrozitoare.
Și așa am fost duși departe, nu se știa unde.
A fost îngrozitor. Este imposibil de descris.
Chiar și acum este dificil, să te gândești la asta.
Naziștii au împărțit proprietățile pe care le-au furat ca să-i pe primească pe etnicii germani.
Fiecărui cap de familie i s-a dat o cheie, o hartă,
și i s-a spus să meargă și să-și găsească noul apartament în oraș.
Imagini propagandiste arată gloria imaculată a proaspetei acomodări.
Pentru Eigis, nu a fost deloc așa.
Am deschis ușa cu cheia,
am pășit într-o încăpere care era în întuneric,
am crezut că erau trase jaluzelele.
O cameră întunecată, într-o dezordine totală.
Era haos în acea încăpere.
Îți dădeai seama că oamenii au fost evacuați foarte repede.
Eram pur și simplu înspăimântați, nu pot spune exact de ce.
Cred că eram speriați de oamenii care au fost alungați cu cruzime.
Poate ne era teamă de răzbunare... sau de represalii.
Nou-veniții etnici germani acum aveau case în care să locuiască, dar nu aveau locuri de muncă.
Și această dificultate a fost depășită rapid.
Înainte de a sosi la Warthegau-ul lui Greiser,
tatăl Irmei Eigi a deținut un hotel și un restaurant.
Ne-au spus: "Dacă vreți un restaurant,
va trebui să vă duceți în oraș și să vedeți dacă găsiți unul."
Și astfel, trei dintre noi s-au dus și s-au uitat la restaurante.
Cele mai multe restaurante deja erau pe mâini germane, practic, eram întârziați.
Germanii Reich-ului și germanii baltici
deja luaseră cele mai bune restaurante.
Tatăl Irmei Eigi a găsit, în cele din urmă, un restaurant care încă era deținut de polonezi.
El i-a informat pe naziștii locali, iar aceștia l-au furat de la proprietarul polonez pentru el.
Trebuie să vă întorc întrebarea și să vă întreb cum v-ați simți
dacă ar fi să luați ceva de la altcineva.
Dacă simți ceva față de alți oameni,
dacă-ți sunt dragi alți oameni,
atunci, toate acestea sunt foarte neobișnuite, este ceva îngrozitor.
Efectiv, nu ar fi trebuit să se întâmple.
În ținuturile poloneze îndepărtate, evacuările ar fi putut fi și mai rele.
Sate întregi ar fi putut fi dezrădăcinate într-o singură acțiune.
Într-o noapte din vara anului 1940,
naziștii au ajuns la Odrowaz, un sat izolat
în inima feudei lui Greiser, Warthegau.
Plănuiseră să elimine fiecare locuitor din sat, la trei dimineața.
Franz Jagemann a fost un interpret
atribuit forțelor germane în desfășurarea acțiunii.
Am condus până la sat.
O amintire deosebit de neplăcută
este a unui bărbat SS din Silesia Superioară, care vorbea poloneza la fel de bine,
ceea ce a însemnat că eram de prisos ca interpreți.
S-a purtat de parcă ar fi fost apucat de streche, ca o căpetenie de bandiți,
a urlat la săteni, i-a strâns laolaltă, a folosit forța.
Oamenii au fost bătuți și loviți, a fost sângeros.
Au înconjurat ferma, au încărcat pe toată lumea într-un furgon.
Și, noaptea, i-au dus în depărtare.
Apoi, după-amiaza, i-au adus pe acești germani.
Îngrozit de această barbarie,
Franz Jagemann i-a avertizat mai târziu pe ceilalți săteni polonezi de soarta lor,
dar încă participa ca interpret la evacuări.
Desigur, pentru ce eram acolo,
era să asist la ceea ce astăzi numim "epurări etnice",
este un eufemism pentru expulzarea unei populații.
Am fost conștient de asta.
Nu știu dacă aceasta era o gândire conștientă sau inconștientă,
dar a trebuit să-i avertizez.
Era singura modalitate în care aș fi putut trăi cu mine însumi.
Nu era altă cale.
Scuzați-mă.
Înainte de război erau o mulțime de germani în aceste sate.
Toți am mers la aceeași școală, am învățat împreună.
Și când a început războiul, s-au purtat ca niște dumnezei.
Te-ar fi măcelărit și s-ar fi bucurat.
În Warthegau-ul lui Greiser,
în mai puțin de un an,
700.000 de polonezi au fost evacuați din casele lor.
Greiser a deportat mai mulți în sud-est,
în partea Poloniei pe care a văzut-o ca pe o ladă de gunoi rasială,
în Guvernământul General, condus de nazistul Hans Frank.
Condițiile erau îngrozitoare, vagoanele murdare, ca și cum transportau animale.
Era întuneric, murdar, eram înfometați, nu era nimic de mâncare.
Erau țipete, oamenii începeau să țipe în interiorul vagonului.
Era o singură fereastră micuță pentru aer proaspăt, cu zăbrele.
Iar întunericul
și zdruncinarea trenului, erau oribile.
Am călătorit așa, nu-mi amintesc, cam opt sau zece zile,
înainte să ajungem la destinație, care era Gorlice.
Jeziorkowskas a fost pur și simplu aruncată din tren odată ce au ajuns la destinație.
Primăvara, în 1940, 15.000 de polonezi au fost trimiși într-o lună la Guvernământul General.
Noapte de noapte, soseau trenuri cu evacuați.
Oamenii erau aruncați din trenuri,
în piață, în gări, oriunde,
și nimănui nu-i păsa de ei.
Am primit un apel telefonic
de la ofițerul districtului.
A spus: nu știu ce să mai fac.
Alte sute și sute de oameni au sosit.
Nu am adăpost, hrană, nimic.
Aceste deportări masive din districtul lui Greiser l-au înfuriat pe Hans Frank,
omul care conducea Guvernământul General.
Casa de vacanță a acestui nazist iubitor de operă italiană era dincolo de Krakovia,
într-un palat confiscat de la un prinț polonez.
Dacă mă gândesc la Frank,
trebuie să spun că era o figură tragicomică.
Frank era un băiat extrem de inteligent
era un bun muzician și un pianist.
Cu ce se confrunta era ceva foarte important pentru Frank,
așa că a fost numit în bătaie de joc "Regele Poloniei".
Hans Frank era mândru de relația sa îndelungată cu Hitler,
o relație caracterizată pe totala adulație a lui Frank.
Național-socialismul a devenit punctul de plecare, baza și scopul
gândirii juridice a național-socialismului.
Vă urez bun-venit, my Führer, în mijlocul nostru,
și spun, ca unul dintre cei mai vechi camarazi ai dvs.,
că legătura dvs. cu poporul german,
pentru prima dată în istorie,
expresia: "Iubirea pentru Führer"
a devenit un termen juridic.
Frank era convins că o asemenea umilire față de cauza nazistă
l-ar fi putut ajuta să învingă disputa asupra deportărilor,
dar, de această dată, Himmler i-a demonstrat că el știa mai bine cum să negocieze cu Hitler
și că sincronizarea putea fi totul.
I-a scris lui Hitler o notă subliniind faptul
că Guvernământul General ar trebui să rămână o ladă de deșeuri rasiale.
I-a dat-o lui Hitler când a fost în toane bune, în mai 1940
după succesul împotriva Franței.
Hitler a discutat nota cu Himmler.
Himmler a scris atunci că Hitler a găsit nota ca fiind "sehr gut und richtig",
"foarte bună și corectă".
Într-un exemplu reprezentativ al modului în care puteau fi luate deciziile-cheie în al Treilea Reich,
niciodată Hitler nu și-a notat observațiile despre acest subiect.
Himmler a câștigat bătălia.
Înarmat doar cu un semn din partea lui Hitler,
i-a spus lui Arthur Greiser
să-și continue deportările către Hans Frank.
Hans Frank a tratat cu dezaprobare, în felul său obișnuit.
Și-a făcut subordonații să creadă că a susținut decizia lui Hitler
și că încă nu a pierdut cu totul.
Victoria lui Himmler a asigurat că Polonia era încă scena răsturnărilor uriașe
și nici măcar etnicii germani nu au scăpat de tratamentele severe.
Fermierii de etnie germană dintr-un lagăr de reinstalare au refuzat să se mute
deoarece le era dor de casă.
Dr. Fritz Arlt a ajutat la rezolvarea problemei.
În interviul nostru cu acesta,
Dr. Arlt a subliniat că a încercat să ajute populația aflată sub ocupație.
Dar această scrisoare referitoare la fermierii de etnie germană
arată o parte foarte diferită a caracterului său.
Aceasta are marcajul "Dr. A" pentru Dr. Arlt.
I-am reamintit despre existența acesteia.
Bine, și acum ce ar trebui să fac? Întreabă mai departe.
Scrisoarea solicita ca instigatorii fermierilor de etnie germană
să fie trimiși într-un lagăr de concentrare nazist.
Reporter: Ce credeați că este un lagăr de concentrare,
când spuneați că aceștia ar trebui să fie angajați într-un lagăr de concentrare?
Ce am crezut că era un lagăr de concentrare? Exact ce se spune.
Un lagăr în care oamenii
care, într-un fel, reprezentau un pericol pentru lege și ordine erau concentrați.
Reporter: Ați crezut, la acea vreme, că acest lucru era o pedeapsă severă?
Îmi pare rău, dar acești oameni au știut la ce trebuiau să se aștepte.
Nu știu, niciodată nu am fost un administrator de lagăr.
Dr. Arlt s-a alăturat Partidului Nazist în 1932.
Acum se rușinează cu ce-a făcut?
Nu mi-e rușine că am devenit un național-socialist.
M-am alăturat în urma unei examinări aprofundate bazate pe o analiză a situației.
Dar un alt grup a suferit cel mai mult în mâinile naziștilor din Polonia -
trei milioane de evrei polonezi.
Încă de la începutul ocupației germane din Polonia,
naziștii i-au adunat laolaltă pe evreii polonezi
și i-au transportat în ghetourile din marile orașe.
Naziștii încă nu deciseseră care ar fi trebuit să fie soarta evreilor.
Cel mai mare ghetou din districtul lui Arthur Greiser era în Lodz.
Aici, în primăvara anului 1940,
la 160.000 de evrei polonezi li s-a ordonat să se adune într-un ghetou
cu o suprafață mai mică de 5 km pătrați.
Nu existau apartamente, oamenii nu știau încotro să se ducă.
Iarna, mulți stăteau pe bagaje în zăpadă, în curte,
cu copiii, cu familiile și părinții lor,
așteptând să li se repartizeze o cameră, nicidecum un apartament.
Nu era așa ușor.
La câteva săptămâni de la înființarea ghetoului, naziștii l-au sigilat,
închizând evreii în spatele sârmei ghimpate.
Ca să scape de foame, evreii trebuiau să cumpere produse alimentare la prețuri umflate,
fie de la naziști, fie pe sub mână, de la localnicii de dincolo de sârma ghimpată.
Ei bine, pentru mine, ca afacerist, văzând situația dificilă a acestor oameni -
ce ar fi trebuit să facă? Nu puteau roade vreun inel.
Dacă puteau obține o bucată de pâine pe el, puteau supraviețui o zi sau două.
Așa văd eu lucrurile.
Din punctul meu de vedere, evreii trebuiau doar s-o facă.
Ceilalți oameni, germani sau polonezi,
ca urmare, au devenit mai bogați.
Eugen Zielke a fost un etnic german care a locuit în Lodz.
Familia sa a deținut o alimentară, iar unele dintre rudele sale au fost implicate
în extorcarea de bani de la evrei,
o infracțiune după urma căreia a beneficiat și el.
Dacă aș fi obținut ceva pentru 100 de mărci,
și acel ceva valora 5.000 de mărci, atunci aș fi fost prost să nu-l cumpăr.
Nu trebuie să fii un afacerist, așa era viața.
Reporter: Ați putea spune, de asemenea, că te-ai îmbogățit
de pe urma mizeriei și sărăciei locuitorilor din ghetou.
Da, ai putea răspunde "da".
Polonezii s-au îmbogățit, germanii s-au îmbogățit, toată lumea s-a îmbogățit.
Unii dintre ei cu aur și argint, alții au mâncare, pur și simplu, pentru a supraviețui.
Așa este viața, așa cum am mai spus.
Era foamete, rațiile erau rații de înfometare.
De exemplu, nu am mâncat mai mult de două bucăți de pâine pe zi.
Odată, soțul meu a spus: "Ce, doar bucăți de pâine, și atât de subțiri?"
Am spus: "Nu am nevoie de mai mult."
Evreii, prinși în spatele sârmei ghimpate,
au început să-și folosească banii ca să cumpere hrană.
În cazul în care fugeau afară, își vindeau bijuteriile, podoabele, chiar și hainele de pe ei.
Când nu mai aveau nimic de vândut, răbdau de foame.
Când ați văzut aceste imagini,
figurile scheletice, care uneori se preligeau de-a lungul zidurilor,
mergând împreună ca o turmă, ați simțit vreun pic de milă?
Desigur, dar nu puteam face nimic.
Dacă erai prins cu ei, riscai să mori cu ei.
Ei bine...
Acesta a fost biroul ambițiosului nazist care conduceau ghetoul din Lodz,
un importator de cafea din Bremen, pe nume Hans Biebow.
A descoperit repede că în ghetou ar fi putut face orice avea chef,
chiar viol și crimă.
Îi servea cafeaua, iar când el a văzut fata frumoasă,
a atins-o.
În viața ei, fata nu mai văzuse un german.
Văzuse germani de la distanță, nu atât de aproape,
iar ea nu a vrut.
Era încă o fetiță, și s-a împotrivit.
Așa că el i-a rupt rochia.
Este foarte probabil că nu s-a întâmplat nimic, pentru că ea a fugit,
iar el a tras spre ea și a nimerit-o.
Sângera abundent.
S-a întors în camera ei și s-a întins pe jos. A fost îngrozitor.
Biebow a început să se descurce bine, storcând bani de la evrei.
Dar, cu venirea verii în 1940,
rata mortalității în ghetou a început să crească.
Victimele au fost îngropate aici, în cimitirul evreiesc din ghetoul din Lodz.
O dezbatere furioasă a avut loc printre naziștii locali cu privire la ceea ce trebuiau să facă.
Adjunctul lui Biebow a spus că ar trebui să lase toți evreii să moară.
Dar Biebow știa că dacă toți evreii mor,
atunci el nu-i mai putea exploata,
așa că a venit cu soluția salvatoare.
Evreii au devenit lucrători-sclavi,
făcând mărfuri care puteau fi schimbate pentru mai multă hrană.
Biebow a făcut și mai mulți bani,
dar și-a dat seama că trebuia să împartă profitul,
mai ales cu șeful lui, Arthur Greiser.
Era de la sine înțeles că dacă Biebow
ducea cadouri persoanelor de rang înalt,
atunci își putea permite să păstreze ghetoul funcționând,
iar el ar fi fost în continuare stăpân pe viață și pe moarte.
Odată, am primit un pont că Beiebow s-a dus să-l vadă pe Greiser,
luând cu el o valiză imensă plină cu tot felul de lucruri.
La capătul acestui drum, construit de lucrători-sclavi,
Arthur Greiser trăia în lux
într-un palat, de asemenea, construit pe suferința polonezilor.
Departe de a fi o victimă a politicilor lui Hitler,
Greiser a fost marele lor beneficiar.
Departe de a acționa la ordine,
a interpretat vagile instrucțiuni date de Hitler
într-un mod în care i-a adus lui însuși cel mai mare profit.
Departe de a fi un țap ispășitor, a ales să fie un hoț și un ucigaș.
În primele 20 de luni de ocupare a Poloniei,
naziștii au arătat că au fost printre cei mai cruzi cuceritori din câți a văzut lumea,
dar, avea să fie și mai rău.