NAZISTERNA
En varning från historien
Under 13 månader,
mellan juli 1942 och augusti 1943-
- gick tågen genom den polska
landsbygden, längs detta sidospår-
- och spydde ut tusentals män,
kvinnor och barn i denna glänta.
Här stod SS-kasernen.
Här stod avklädningsrummet.
Här gick vägen till gaskammaren,
vilken nazisterna kallade-
- "vägen till himlen".
Denna dödsfabrik, vilken var en av
sex som nazisterna byggde i Polen-
- ligger nära en liten by
vars namn fortfarande är ökänt.
Treblinka.
Hur kunde det ske?
Hur kunde sådana platser bli till?
Vägen till Treblinka
Warszawagettot.
1940 stängde nazisterna in
polska judar i getton som detta.
Det var en tillfällig lösning medan de
avgjorde judarnas slutgiltiga öde.
Nazisterna trakasserade judarna.
De såg dem som underlägsna-
- men ändå farliga. De trodde på
en judisk världssammansvärjning-
- som kunde krossa Tyskland, och att
judarna förde med sig bolsjevismen.
Därför hade det höjts vissa naziröster
om att alla judar borde förintas.
Men så sent som 1940
fanns fortfarande ingen plan på-
- att systematiskt utrota judarna.
Fram tills nu hade tonvikten legat på
att fördriva dem.
Det mest bisarra förslaget-
- kom från Franz Rademacher
på utrikesdepartementet:
Att flytta judarna till en tropisk ö
under tyskt polisstyre.
"Enligt fredsavtalet måste Frankrike
tillhandahålla Madagaskar-"
"-som lösning på judefrågan."
Det blev inget av Madagaskarplanen,
för när dessa bilder togs våren '41-
- hade Adolf Hitler fattat ett beslut
som skulle ändra krigets gång-
- och förändra nazisternas judepolitik
För att uppfylla sin ideologiska dröm
tänkte Hitler invadera Sovjetunionen.
Tyskarnas "operation Barbarossa"
inleddes den 22 juni 1941.
Nazisterna var naturligt ideologiska
motståndare till kommunismen-
- så för dem var detta inte
ett vanligt krig, utan ett korståg.
Till skillnad från striderna västerut
visste de tyska soldaterna-
- att kriget på östfronten
skulle utkämpas utan regler.
SS ingenjörsbataljon
Östfronten
Vi fick order om att sätta husen
i brand och förstöra allt.
Vi körde med stridsvagnar
och använde eldkastare-
- för att sätta husen i brand.
Om någon kom ut så besköts de.
Ordern från toppen
var att förstöra allt-
- och att jämna det med marken.
Det var ren och skär brutalitet.
Vi sköt på allt som rörde sig.
Inga samvetsbetänkligheter,
bara envishet.
Någon kunde säga,
"han rör sig och har något i handen"-
- och så gick de lös med vapnen.
Det fanns en del hos oss
som verkligen gillade-
- att gå lös med vapnen.
I Sovjet mötte tyskarna
hundratusentals östeuropeiska judar.
Nazistpropagandan var tydlig med
vad man skulle tycka om dem.
Det är såna här östeuropeiska judar
som översvämmat Europas städer.
Parasiter som tär på värdländerna,
hotar tusenåriga kulturer-
- och för med sig brottslighet,
korruption och kaos.
Hitler tänkte kolonisera
områdena österut med tyskar.
Särskilda dödspatruller,
eller Einsatzgruppen-
- skulle rensa bort oönskade element.
Dödspatrullernas ledare var en av
Hitlers mest skoningslösa män.
Reinhard Heydrich var 37 år
och chef för säkerhetspolisen.
Han skickade ut detta direktiv direkt
efter invasionen av Sovjetunionen:
"Dessa ska avrättas:
Kominternens medlemmar-"
"-högre tjänstemän, extremister
i partiet och i centralkommittén."
"Folkkommissarier, alla judar
som tjänar partiet och staten."
"Eventuella utrensningsaktioner
som inleds av antikommunister-"
"-eller antijudar i de ockuperade
territorierna ska ej förhindras-"
"-utan tvärtom
i hemlighet uppmuntras."
Heydrich var en känslolös mördare-
- som berömde sig av
att vara en kulturell man.
Heydrich var en skicklig musiker och
anordnade fester för sina vänner-
- på SS-slottet Wewelsburg.
Vän till familjen Heydrich
Han var väldigt älskvärd,
elegant och hövisk.
Han gjorde gott intryck på mig.
Han var en gladlynt
och underhållande person.
Heydrichs namn
står idag för utrotning av judar.
Han var en av naziregimens
och 1900-talets värsta brottslingar.
Hur får du det att gå ihop-
- med den positiva bild
du också hade av honom?
Det är faktiskt ganska logiskt.
Om någon är så plikttrogen
som Heydrich-
- och gör allting grundligt,
vilket han alltid ville göra-
- så kan han inte hjälpa det.
Jag vill inte ursäkta något,
för det är verkligen fruktansvärt.
Jag försökte stoppa honom
från att göra hemska saker en gång.
Han svarade bara med ett leende:
"Bry dig inte om det här."
"Du förstår inte såna här saker.
Lämna det till oss."
Det var en hopplös
och hemsk känsla.
Heydrich och Himmler skulle ordna
detta stora steg framåt för Hitler.
Att mörda utvalda kommunister och
judar medan armén fortsatte österut.
Hitler hade alltid hävdat attjudarna
låg bakom kommunismen.
Nu kunde man krossa båda.
Under Heydrichs befäl stod fyra
Einsatzgruppen, eller dödspatruller-
- vilka bestod av 600-1000 man.
Grupperna anfördes av
akademiska tyskar.
Einsatzgruppe A anfördes av
juridikdoktorn Walther Stahlecker.
Einsatzgruppe B anfördes av Arthur
Nebe, chef för kriminalpolisen.
Einsatzgruppe C anfördes av Otto
Rasch som hade två doktorsgrader.
En i juridik och en i statsvetenskap,
så han kallades dr Doktor Rasch.
Einsatzgruppe D anfördes av
Otto Ohlendorf, en skicklig ekonom-
- och den mest intellektuella
av Einsatzgruppe-ledarna.
Blodtörstigast var
Stahleckers Einsatzgruppe A-
- som opererade i Baltikum.
Einsatzgruppe A
följde den tyska armén in i Litauen.
Litauerna var ett katolskt folk,
men 1939 invaderas Stalin landet-
- och undertryckte deras traditioner
och deras tro.
Så när tyskarna nådde Kaunas,
Litauens näst största stad-
- välkomnades de som befriare.
I hela Litauen förstördes kommunist-
symboler, och inte bara symboler.
Många litauiska nationalister
förknippade också kommunismen-
- med judendomen.
I Kaunas samlade lokalbefolkningen
ihop judiska män-
- särskilt dem som misstänktes
för kommunistsympatier.
Här utkrävde de sin hämnd
på ett sätt-
- som Heydrich bett dödspatrullerna
att uppmuntra.
En tysk arméfotograf blev vittne.
Tyskt spaningsförband
1941
Jag såg en grupp om 25-30 personer.
De omringades av folk, även civila.
Givetvis tog jag fotografier, för detta
var också en del av min uppgift.
Den här mannen drog ut någon
ur folkmassan-
- och använde sin kofot,
vilket man kan se på bilderna.
Han slog ner honom. Han fick
ett slag till när han låg på asfalten.
Vittne till Kaunasmassakern
En man blev misshandlad.
Han tillhörde en grupp judar.
Jag hörde litauiska
och svordomar på ryska.
Då förstod jag
att det var något allvarligt.
Några stannade och tittade på.
"Slå judarna, slå judarna", skrek de.
När alla judar hade slagits ihjäl-
- klättrade en av mördarna
upp på kropparna med sitt dragspel.
Det som var verkligt chockerande
var ynglingen som spelade dragspel-
- och att folk klappade med.
Jag frågade en tysktalande kvinna
vad de spelade.
"Det är nationalsången", sa hon.
Men det var nazisterna
som huvudsakligen samlade ihop-
- dem som Heydrich hade sagt
skulle avrättas.
I Baltikum såg Einsatzgruppe A
Heydrichs direktiv som lägstanivån-
- och snart grep man inte bara
judiska ledare, utan alla unga judar.
De fördes ut ur städerna och sköts.
Knappt två månader efter den tyska
invasionen besökte Himmler Minsk.
Det var ett av många moralstärkande
besök hos Einsatzgruppen-
- polisen och andra SS-förband
i Östeuropa.
En viktig del av Himmlers resa
filmades inte-
- men nämns i Himmlers kalender
som nyligen återfunnits.
I anteckningarna för den 15 augusti
1941, då han var i Minsk, står det:
"Förmiddag - Delta vid avrättning
av judar och partisaner nära Minsk."
Bland dem som närvarade vid
avrättningen fanns löjtnant Frentz-
- som var tysk kameraman.
Jag följde med till avrättningsplatsen.
Kameraman Hitlers högkvarter
1941
Efteråt kom chefen
för hjälppolisen fram till mig-
- och jag tillhörde flygvapnet.
"Jag klarar inte mer", sa han.
"Kan du inte hjälpa mig härifrån?"
Jag sa, "jag har inget inflytande över
polisen, jag tillhör ju flygvapnet".
"Vad skulle jag kunna göra?"
"Jag klarar inte mer", sa han.
"Det är fruktansvärt!"
Himmler bevittnade en
Einsatzgruppe-avrättning lik denna-
- som filmades Liepãjas sanddyner
i Lettland 1941.
På kvällen sa Himmler till sitt folk-
- som hade närvarat vid avrättningen:
"Ni kanske undrar
varför vi måste göra så här."
"Men om vi inte gör det med dem
så kommer de att göra det med oss."
Himmler beordrade en upptrappning
av "reningen" i Östeuropa
Eftersom nazisterna ansåg att
varenda jude stöttade bolsjevismen-
- ansåg de nu att varenda jude
var ett militärt hot.
Så kvinnor och barn i de erövrade
territorierna skulle också dödas.
Men Himmler var orolig för
sina mördare. Arthur Nebe-
- befälhavare för Einsatzgruppe B,
sa att den psykologiska effekten-
- av att mörda på så nära håll
påverkade några av hans män.
Himmler experimenterade
med ett mer humant sätt att döda.
Mer humant för bödlarna,
inte för offren.
Nazisterna experimenterade med gas
som avrättningsmetod-
- och de filmade en del experiment.
Både gasexperimenten och
avrättningarna i Östeuropa fortsatte.
Dödspatrullerna
redogjorde noggrant för dödandet.
Sommaren 1941 visar deras register
att antalet mord steg kraftigt-
- vilket sammanfaller med antalet
polisförband som skickats österut.
Dödspatrullerna i Kaunas i Litauen
dödade 4400 judar i juli 1941.
I augusti dödade de fler än 38 000,
däribland kvinnor och barn.
Stahlecker,
befälhavaren för Einsatzgruppe A-
- skröt med att "nya möjligheter
gör att judefrågan kan lösas helt".
I den litauiska byn Butrimonys-
- märkte man upptrappningen
av dödandet den 9 september 1941.
Innan tyskarna kom hade Butrimonys
judar tolererats av litauerna-
- även om många avundades dem
deras förmodade rikedom.
Men nu, när man gavs chansen
att stjäla och plundra-
- följde en del bybor gärna tyskarnas
order om att föra bort judarna-
- från staden längs den här vägen.
Medlem av judisk familj
Butrimonys
Jag trodde att de skulle döda alla-
- och om några överlevde
skulle de vara förbannade.
Men jag hade fortfarande
en liten gnutta hopp.
Självklart var vi rädda-
- men jag hade fortfarande
lite hopp om att kunna fly.
En kvinna sa till mig:
"Du kommer att lyckas fly."
Jag frågade
om hon inte ville rymma med mig.
Hon svarade:
"Vad ska då hända med mitt barn?"
Vi gick i den riktningen
längs den här vägen.
Vi såg ett djupt dike.
Gräset har växt över det nu.
Men på en plats
fanns ett öppet område-
- som var täckt av sand.
När jag såg det
slog det mig att jag kunde fly.
Riva Losanskaya och hennes mor
lyckades fly, men resten av judarna-
- leddes av vägen, mot platsen
där den här träddungen nu växer.
På typiskt sätt
för dödspatrullerna-
- beordrades judarna här klä av sig.
Bybor hade kommit för att titta.
Vissa av nyfikenhet, andra av girighet.
Några judar kastade sina rockar
och jackor till byborna och sa:
"Här, ta den här.
De kommer ändå att döda oss."
Vittne till Butrimonysmassakern
En åskådare fick tag på
en rock från en jude. Han sa:
"Om judarna hade överlevt hade jag
inte fått den här." Han var glad.
"Jag ska använda den när jag
går och dansar ikväll", sa han.
Vittne till Butrimonysmassakern
Männen sköts vid kanten av gropen-
- men kvinnor och barn nere i gropen.
Barnen ropad, "mamma, pappa!"
Jag tror att någon
ropade på sin dotter-
- och då kom en väldigt fet karl
med en pistol-
- och han sköt dem bara.
Avrättningarna här genomfördes
av litauiska kollaboratörer.
Lidandet finns antecknat
i dödspatrullernas dödsbok.
"Den 9 september, 1941.
"
"67 judiska män.
370 judiska kvinnor."
"303 judiska barn.
Totalt 740 judar dödade."
Samma dag i grannbyn Alytus
blir enligt dödsboken-
- 1279 judar dödade.
Nästa dag i Merkiné: 854.
Och i Varéna: 831.
I Baltikum utgjordes mer än 80 % av
dödspatrullerna av lokalbefolkning-
- som följde order
från de tyska Einsatzgruppen.
Det var män som Petras Zelionka.
Ni soldater som stod för skjutande,
var ni frivilliga?
Litauiska hjälppolisen
1941
Det kanske man kan kalla dem.
Men de fick definitivt mer vodka.
Mer och mer vodka.
De drack den,
och så blev alla modigare.
Vi sköt dem,
glömde dem och så var det med det.
Tänkte du
aldrig på att vägra skjuta?
Idag är det här
väldigt svårt att förklara.
Att skjuta eller inte skjuta...
Jag vet inte.
De andra gjorde det
på grund av sin ilska.
De ansåg att judarna var själviska.
Jag vet inte vad jag ska säga.
Låt säga att det står en judisk kvinna
eller ett judiskt barn framför dig.
Ett barn har aldrig varit kommunist,
och ändå skjuter du barnet.
Vad hade barnet gjort?
Det är en tragedi.
En stor tragedi.
Hur kan jag säga det?
Hur kan jag förklara?
Det är något märkligt.
Man kramar bara avtryckaren,
han ramlar ihop och det är allt.
Efter kriget skickade Sovjet
Petras till Gulagläger i Sibirien.
Hans tidigare kamrater, mot vilka
han vittnade, blev avrättade.
Min kollega, en engelsman,
bad mig ställa den här frågan:
Folk som ser den här filmen
kommer inte att förstå-
- hur någon som dödat andra på
det viset kan låta bli att känna skuld.
De kan anklaga mig om de vill.
Jag fick ett 20-årigt straff för det-
- och jag avtjänade 20 år.
Det var ett juridiskt straff,
men vad säger ditt samvete?
Jag vet inte. Jag tänker inte
svara på sådana frågor.
Du kan fråga om du vill, men jag
tänker inte förklara något mer.
Hösten 1941, medan Zelionka och
hans kamrater fortsatte dödandet-
- styrde Hitler kriget i Östeuropa
från Varglyan-
- hans högkvarter i en skog
nära Rastenburg i Östpreussen.
Hitler talade om förintelse.
I september 1941 sa han att
Leningrad "skulle utraderas".
I denna stämning av blodtörst och
förstörelse talade han även privat-
- om sitt eviga hat till judarna.
"Den kriminella rasen har
på sitt samvete 2 miljoner döda-"
"-från första världskriget,
och nu ytterligare hundratusentals."
Med sin stab talade Hitler om
att hämnas på judarna.
Riksledare
Hitlerjugend för flickor
1937-1845
En av Hitlers sekreterare berättade
att Hitler hade sagt:
"Om judarna verkligen lyckas orsaka
krig mellan Amerika och Tyskland-"
"-ska jag inte visa barmhärtighet."
"På alla sidor förlorar många
värdefulla människor livet."
"I England, Tyskland och Frankrike.
Men judarna offrar aldrig något."
"De håller i trådarna i bakgrunden.
Jag tänker inte visa barmhärtighet."
Men Hitler var redan skoningslös
mot judarna i Östeuropa.
Nu skulle han bli lika skoningslös
mot judarna i resten av naziriket.
I september 1941 visade två
nya åtgärder att tyska judar-
- hotades alltmer.
Hitler godkände en order om att
judar måste bära den gula stjärnan.
Och i en hemlig order från Himmler
stod det att Hitler hade godkänt-
- att från och med hösten skulle
alla judar från Tyskland, Österrike-
- och ockuperade Tjeckoslovakien,
transporteras österut.
55 mil väster om Hitlers högkvarter
kopplade berlinarna av på stranden.
Än så länge hade de bara fått goda
nyheter från kriget i Östeuropa.
Men den hösten fanns ett nytt tecken
på att livet höll på att förändras.
Åtminstone för en del av
befolkningen. Nu var judarna märkta.
Det finns inget att säga. Det är illa.
Man är märkt. Man bär ett märke.
Ingen hade trott att jag var jude.
Men vi var tvungna att bära det.
Hatet växte.
Vi kunde känna det.
Tyskarna sa alltid,
"judarna är inte tyskar", och jag sa-
- "jag är tysk med judisk tro".
För dem är jag inte tysk,
men jag är tysk.
Hösten blev till vinter 1941, och
kriget körde fast i Östeuropas lera.
Nazisterna visste att det inte skulle
bli en lätt seger över Sovjetunionen.
Och man hade en ny fiende.
Efter Japans attack
på Pearl Harbour i december-
- förklarade Tyskland krig mot USA.
Hitler höll flera möten i december
för att diskutera konsekvenserna.
Man diskuterade även judarnas öde.
Nya bevis från Himmlers kalender-
- visar att Hitler träffade Himmler
den 18 december 1941-
- och ämnet som diskuterades
var "die Judenfrage"- judefrågan.
Handstilen är Himmlers egen.
Himmler skriver kryptiskt,
"ska utrotas som partisaner.
Vi vet inte exakt vad det betyder.
Troligtvis är det för att rättfärdiga
mord på judar i Östeuropa-
- för den tyska armén.
Men anteckningarna
kopplar tydligt Hitler till dödandet.
I januari 1942 hölls en konferens
på Wannsee-
- i utkanten av Berlin.
Nu hade Hitler beslutat att alla judar
i naziockuperade Europa-
- skulle deporteras till sin död.
På detta möte
skulle man lösa detaljerna.
Presiderade gjorde Heydrich,
som hade ombetts ta fram en plan-
- för den slutgiltiga lösningen
på judeproblemet.
Vid protokollet
satt Heydrichs expert på judefrågor.
Adolf Eichmann.
Anteckningarna är eufemistiska-
- och man talar fortfarande om
att "evakuera"judarna.
Men vi vet att det var ett kodord
för utrotning, för Hans Frank-
- som styrde en del av Polen,
berättade för några tjänstemän-
- vad Wannseekonferensen
verkligen handlade om.
"Tror ni verkligen att judarna
skickas till byar i Östeuropa?"
"Folk sa: 'Varför ska vi göra oss
sånt besvär? Likvidera dem själva.'"
Nu förekom deportationer
över hela Tyskland.
Tvångsavhysningen av dessa judar
filmades av en amatörfotograf.
Detta var sista akten i en lång rad
förföljelser mot Tysklands judar.
Först nekades de medborgarskap,
sedan rätten till utbildning-
- sedan konfiskerades
deras egendom.
Nu fick judarna höra att de skulle
skickas österut till arbetsläger.
Fler judar deporterades från Berlin
än från någon annan tysk stad.
55 000.
Många från godsstationen
här vid Putlitzstrasse.
Vi kördes dit med lastbilar,
och så tömdes lastbilarna.
Folket leddes genast in i vagnen.
Och när de gick in i vagnen
fick de fyra brödskivor-
- från det judiska samfundet.
Det var en atmosfär av fruktan.
Stor fruktan.
Där var spädbarn och små barn.
De grät, och mödrarna sa,
"bete er ordentligt, gråt inte".
Vi kunde inte tänka.
Det fanns tyskar som hjälpte judarna,
och en del gömde dem till och med.
De flesta agerade som Erwin
Massuthe, som såg deportationerna-
- på andra sidan gatan.
Vittne till judiska deportationer
Vi kunde se det härifrån.
Deportationsbilarna körde fram-
- och folk stuvades in
i boskapsvagnar och kördes iväg.
Alla antog
att de kördes iväg för att arbeta.
Man tänkte inte direkt på det.
Alla visste nog om det, men det var
ingen som direkt brydde sig.
Självklart var man rädd
och höll så låg profil som möjligt.
Men det fanns också folk-
- som motarbetade det,
så det var ju möjligt.
Ja, men då riskerade man livet,
eller åtminstone sitt jobb.
Ickejudar avskedades också.
Man riskerade livet då.
Dessa judars öde skulle vara hemligt.
Hur stor hemligheten var förstod
växeltelefonisten Alfons Schulz-
- när en kollega råkade höra
ett topphemligt samtal i maj 1942.
Han hörde ett samtal mellan Bormann,
Hitlers sekreterare, och Himmler.
Växeltelefonist
Hitlers högkvarter
1942-1945
SS-ledaren Himmler sa till Bormann:
"Helt enligt planen
har 20 000 judar-"
"-likviderats...
jag menar evakuerats."
Bormann började skrika.
"Du vet ju att du inte får
prata om sånt per telefon!"
"I fortsättningen ska sån information
endast lämnas till mig via SS-kurir-"
"-så att jag kan ge den till Führern!"
"Jag ska tala med Führern om detta.
Det här är otroligt vårdslöst!"
Hitler ville förinta judarna, och han
ville att det skulle hållas hemligt.
Men det kunde inte hållas hemligt
för alla.
Günter Ruschin färdades österut-
- och han fick veta sitt planerade öde
från oväntat håll.
I Frankfurt
stannade tåget vid stationen.
Vi ropade: "Snälla, ge oss lite vatten!
Vi är törstiga."
Då hörde vi någon ropa tillbaka:
"Förbannade judar,
har de inte dödat er än?"
Arbetarna på stationen
i Frankfurt visste.
Om de visste, och de ropade ju,
"har de inte dödat er än?"-
- så måste befolkningen ha vetat eller
åtminstone kunnat föreställa sig-
- vad som skulle hända
och vad de tänkte göra med oss.
Propagandisterna ville inte att folk
skulle fundera på judarnas öde.
På vintern 1942, medan de
judiska deportationerna fortsatte-
- var detta den bild av Tyskland
som Goebbels ville visa upp.
Det är omöjligt att veta hur många
vanliga tyskar som visste-
- vad som hände med judarna.
Men samma månad
som denna propagandafilm visades-
- kom en underrättelserapport
om oroligheter i södra Tyskland.
"En av de största orsakerna till oro
bland dem som tillhör kyrkan-"
"-är nyheter från Ryssland
där utrotning av judar nämns."
"Det leder ofta till ängslan och oro
i den delen av befolkningen."
"Bland landsbygdsbefolkningen
är man inte alls säker på-"
"-att vi kommer att vinna kriget,
och om judarna återvänder-
"-kommer de att utkräva
fruktansvärd hämnd."
När denna hemliga rapport skrevs,
i slutet av 1942-
- hade framgångsrika gasexperiment
lett till att man skapat-
- särskilda utrotningscenter
i Auschwitz/Birkenau, Belzec-
- Chelmno, Sobibór,
Majdanek och Treblinka.
Det var inte bara tyska judar
som skickades till de nya lägren.
Nu hade man en effektiv dödsmetod,
och judarna skulle likvideras-
- i hela ockuperade Europa.
Från Holland till Grekland,
och från Frankrike till Polen.
Andra grupper som nazisterna
såg som ett hot skulle också få lida.
Främst bland dem var zigenarna.
Från hela Europa gick tågen
till Polen och utrotningscentren.
Den här filmen visar bulgariska judar
som transporteras till Treblinka.
På denna avlägsna plats mördades
ungefär 750 000 människor.
Vi vet inte exakt hur många som dog.
Men tack vare att några få
lyckades fly vet vi hur lägret såg ut.
Denna teckning ritades av en av
rymlingarna, Samuel Willenberg-
- och den visar hur avancerad
nazisternas dödsmaskin hade blivit-
- jämfört med
dödspatrullernas arkebuseringar.
Treblinkas station skulle verka så
normal som möjligt, med tidtabeller-
- och en väntsal.
Nyanlända kördes till
avklädningsbarackerna-
- där man sa att de var tvungna
att duscha för att desinfekteras-
- innan de fortsatte sin resa.
Först kunde jag inte fatta det.
Fånge på Treblinka
1942-1943
Jag sitter på transportområdet.
Där låg kvinnornas avklädnings-
baracker, och där männens.
En väg ledde från avklädnings-
barackerna, genom höga stängsel-
- till gaskammaren.
Tyskarna började skrika
"schnell, schnell!".
De sprang mot dödens väg-
- omedvetna om vart de var på väg.
Döden väntade på dem.
De knuffades in i gaskammaren
av ukrainarna.
Om några nyanlända sa att de var
sjuka fick de gå till specialsjukhuset.
Folk kom ibland och sa
att de hade någon sjukdom.
De trodde att de skulle undersökas.
Vem kan tro
att när man går till doktorn-
- så blir man skjuten i huvudet?
Cynism av aldrig tidigare skådat slag.
Cynism!
Samuel Willenberg är en av färre
än 70 överlevande från Treblinka.
Mer än 99 % som kom hit mördades.
De allra flesta
inom tre timmar efter ankomst.
På det här lilla området som jag
står på nu - 200x300 meter-
- ligger ungefär
875 000 kroppar begravna.
De begravdes här i enorma diken-
- som grävdes med grävmaskin.
Här dumpade de liken
från dem som hade blivit gasade.
Det är svårt att tro
att ett sånt brott-
- kunde utföras
på ett så litet område.
Det är bortom allt förstånd.
Brottets omfattning
går inte att begripa.
Nazisterna dödade inte bara,
de stal också.
Man sorterade offrens värdesaker-
- och skickade tillbaka bytet
till Tyskland.
1943, när de hade slutfört sitt
mordiska värv, försökte nazisterna-
- utplåna alla spår av lägret, men
inte för att de skämdes för sina brott.
Samma år, 1943,
talade Himmler till sina SS-kollegor-
- om utrotningen av judarna.
"Vi vet vad det innebär
att stapla 100 eller 500-"
"-eller 1000 lik på varandra."
"Att ha gjort det, och ändå, förutom
i några fall av mänsklig svaghet-"
"-ha förblivit anständiga,
är vad som har gjort oss hårda."
"Det är ett av de mest
ärofulla kapitlen i vår historia-"
"-vilket kanske aldrig nedtecknas."
Nazisternas brott skulle uppdagas,
för nu höll de på att förlora kriget.
Österut såg nazisterna den fiende de
fruktade mesta av alla - Ryssarna.
De gjorde det omöjliga, och vann.
Daniel Dahlberg
FilmTextarna AB, 2008