NAZISTERNA
En varning från historien
Under 13 månader, mellan juli 1942 och augusti 1943-
- gick tågen genom den polska landsbygden, längs detta sidospår-
- och spydde ut tusentals män, kvinnor och barn i denna glänta.
Här stod SS-kasernen.
Här stod avklädningsrummet.
Här gick vägen till gaskammaren, vilken nazisterna kallade-
- "vägen till himlen".
Denna dödsfabrik, vilken var en av sex som nazisterna byggde i Polen-
- ligger nära en liten by vars namn fortfarande är ökänt.
Treblinka. Hur kunde det ske?
Hur kunde sådana platser bli till?
Vägen till Treblinka
Warszawagettot.
1940 stängde nazisterna in polska judar i getton som detta.
Det var en tillfällig lösning medan de avgjorde judarnas slutgiltiga öde.
Nazisterna trakasserade judarna. De såg dem som underlägsna-
- men ändå farliga. De trodde på en judisk världssammansvärjning-
- som kunde krossa Tyskland, och att judarna förde med sig bolsjevismen.
Därför hade det höjts vissa naziröster om att alla judar borde förintas.
Men så sent som 1940 fanns fortfarande ingen plan på-
- att systematiskt utrota judarna.
Fram tills nu hade tonvikten legat på att fördriva dem.
Det mest bisarra förslaget-
- kom från Franz Rademacher på utrikesdepartementet:
Att flytta judarna till en tropisk ö under tyskt polisstyre.
"Enligt fredsavtalet måste Frankrike tillhandahålla Madagaskar-"
"-som lösning på judefrågan."
Det blev inget av Madagaskarplanen, för när dessa bilder togs våren '41-
- hade Adolf Hitler fattat ett beslut som skulle ändra krigets gång-
- och förändra nazisternas judepolitik
För att uppfylla sin ideologiska dröm tänkte Hitler invadera Sovjetunionen.
Tyskarnas "operation Barbarossa" inleddes den 22 juni 1941.
Nazisterna var naturligt ideologiska motståndare till kommunismen-
- så för dem var detta inte ett vanligt krig, utan ett korståg.
Till skillnad från striderna västerut visste de tyska soldaterna-
- att kriget på östfronten skulle utkämpas utan regler.
SS ingenjörsbataljon Östfronten
Vi fick order om att sätta husen i brand och förstöra allt.
Vi körde med stridsvagnar och använde eldkastare-
- för att sätta husen i brand.
Om någon kom ut så besköts de.
Ordern från toppen var att förstöra allt-
- och att jämna det med marken.
Det var ren och skär brutalitet. Vi sköt på allt som rörde sig.
Inga samvetsbetänkligheter, bara envishet.
Någon kunde säga, "han rör sig och har något i handen"-
- och så gick de lös med vapnen.
Det fanns en del hos oss som verkligen gillade-
- att gå lös med vapnen.
I Sovjet mötte tyskarna hundratusentals östeuropeiska judar.
Nazistpropagandan var tydlig med vad man skulle tycka om dem.
Det är såna här östeuropeiska judar som översvämmat Europas städer.
Parasiter som tär på värdländerna, hotar tusenåriga kulturer-
- och för med sig brottslighet, korruption och kaos.
Hitler tänkte kolonisera områdena österut med tyskar.
Särskilda dödspatruller, eller Einsatzgruppen-
- skulle rensa bort oönskade element.
Dödspatrullernas ledare var en av Hitlers mest skoningslösa män.
Reinhard Heydrich var 37 år och chef för säkerhetspolisen.
Han skickade ut detta direktiv direkt efter invasionen av Sovjetunionen:
"Dessa ska avrättas: Kominternens medlemmar-"
"-högre tjänstemän, extremister i partiet och i centralkommittén."
"Folkkommissarier, alla judar som tjänar partiet och staten."
"Eventuella utrensningsaktioner som inleds av antikommunister-"
"-eller antijudar i de ockuperade territorierna ska ej förhindras-"
"-utan tvärtom i hemlighet uppmuntras."
Heydrich var en känslolös mördare-
- som berömde sig av att vara en kulturell man.
Heydrich var en skicklig musiker och anordnade fester för sina vänner-
- på SS-slottet Wewelsburg.
Vän till familjen Heydrich
Han var väldigt älskvärd, elegant och hövisk.
Han gjorde gott intryck på mig.
Han var en gladlynt och underhållande person.
Heydrichs namn står idag för utrotning av judar.
Han var en av naziregimens och 1900-talets värsta brottslingar.
Hur får du det att gå ihop-
- med den positiva bild du också hade av honom?
Det är faktiskt ganska logiskt.
Om någon är så plikttrogen som Heydrich-
- och gör allting grundligt, vilket han alltid ville göra-
- så kan han inte hjälpa det.
Jag vill inte ursäkta något, för det är verkligen fruktansvärt.
Jag försökte stoppa honom från att göra hemska saker en gång.
Han svarade bara med ett leende: "Bry dig inte om det här."
"Du förstår inte såna här saker. Lämna det till oss."
Det var en hopplös och hemsk känsla.
Heydrich och Himmler skulle ordna detta stora steg framåt för Hitler.
Att mörda utvalda kommunister och judar medan armén fortsatte österut.
Hitler hade alltid hävdat attjudarna låg bakom kommunismen.
Nu kunde man krossa båda.
Under Heydrichs befäl stod fyra Einsatzgruppen, eller dödspatruller-
- vilka bestod av 600-1000 man.
Grupperna anfördes av akademiska tyskar.
Einsatzgruppe A anfördes av juridikdoktorn Walther Stahlecker.
Einsatzgruppe B anfördes av Arthur Nebe, chef för kriminalpolisen.
Einsatzgruppe C anfördes av Otto Rasch som hade två doktorsgrader.
En i juridik och en i statsvetenskap, så han kallades dr Doktor Rasch.
Einsatzgruppe D anfördes av Otto Ohlendorf, en skicklig ekonom-
- och den mest intellektuella av Einsatzgruppe-ledarna.
Blodtörstigast var Stahleckers Einsatzgruppe A-
- som opererade i Baltikum.
Einsatzgruppe A följde den tyska armén in i Litauen.
Litauerna var ett katolskt folk, men 1939 invaderas Stalin landet-
- och undertryckte deras traditioner och deras tro.
Så när tyskarna nådde Kaunas, Litauens näst största stad-
- välkomnades de som befriare.
I hela Litauen förstördes kommunist- symboler, och inte bara symboler.
Många litauiska nationalister förknippade också kommunismen-
- med judendomen.
I Kaunas samlade lokalbefolkningen ihop judiska män-
- särskilt dem som misstänktes för kommunistsympatier.
Här utkrävde de sin hämnd på ett sätt-
- som Heydrich bett dödspatrullerna att uppmuntra.
En tysk arméfotograf blev vittne.
Tyskt spaningsförband 1941
Jag såg en grupp om 25-30 personer.
De omringades av folk, även civila.
Givetvis tog jag fotografier, för detta var också en del av min uppgift.
Den här mannen drog ut någon ur folkmassan-
- och använde sin kofot, vilket man kan se på bilderna.
Han slog ner honom. Han fick ett slag till när han låg på asfalten.
Vittne till Kaunasmassakern
En man blev misshandlad. Han tillhörde en grupp judar.
Jag hörde litauiska och svordomar på ryska.
Då förstod jag att det var något allvarligt.
Några stannade och tittade på.
"Slå judarna, slå judarna", skrek de.
När alla judar hade slagits ihjäl-
- klättrade en av mördarna upp på kropparna med sitt dragspel.
Det som var verkligt chockerande var ynglingen som spelade dragspel-
- och att folk klappade med.
Jag frågade en tysktalande kvinna vad de spelade.
"Det är nationalsången", sa hon.
Men det var nazisterna som huvudsakligen samlade ihop-
- dem som Heydrich hade sagt skulle avrättas.
I Baltikum såg Einsatzgruppe A Heydrichs direktiv som lägstanivån-
- och snart grep man inte bara judiska ledare, utan alla unga judar.
De fördes ut ur städerna och sköts.
Knappt två månader efter den tyska invasionen besökte Himmler Minsk.
Det var ett av många moralstärkande besök hos Einsatzgruppen-
- polisen och andra SS-förband i Östeuropa.
En viktig del av Himmlers resa filmades inte-
- men nämns i Himmlers kalender som nyligen återfunnits.
I anteckningarna för den 15 augusti 1941, då han var i Minsk, står det:
"Förmiddag - Delta vid avrättning av judar och partisaner nära Minsk."
Bland dem som närvarade vid avrättningen fanns löjtnant Frentz-
- som var tysk kameraman.
Jag följde med till avrättningsplatsen.
Kameraman Hitlers högkvarter 1941
Efteråt kom chefen för hjälppolisen fram till mig-
- och jag tillhörde flygvapnet.
"Jag klarar inte mer", sa han.
"Kan du inte hjälpa mig härifrån?"
Jag sa, "jag har inget inflytande över polisen, jag tillhör ju flygvapnet".
"Vad skulle jag kunna göra?"
"Jag klarar inte mer", sa han. "Det är fruktansvärt!"
Himmler bevittnade en Einsatzgruppe-avrättning lik denna-
- som filmades Liepãjas sanddyner i Lettland 1941.
På kvällen sa Himmler till sitt folk-
- som hade närvarat vid avrättningen:
"Ni kanske undrar varför vi måste göra så här."
"Men om vi inte gör det med dem så kommer de att göra det med oss."
Himmler beordrade en upptrappning av "reningen" i Östeuropa
Eftersom nazisterna ansåg att varenda jude stöttade bolsjevismen-
- ansåg de nu att varenda jude var ett militärt hot.
Så kvinnor och barn i de erövrade territorierna skulle också dödas.
Men Himmler var orolig för sina mördare. Arthur Nebe-
- befälhavare för Einsatzgruppe B, sa att den psykologiska effekten-
- av att mörda på så nära håll påverkade några av hans män.
Himmler experimenterade med ett mer humant sätt att döda.
Mer humant för bödlarna, inte för offren.
Nazisterna experimenterade med gas som avrättningsmetod-
- och de filmade en del experiment.
Både gasexperimenten och avrättningarna i Östeuropa fortsatte.
Dödspatrullerna redogjorde noggrant för dödandet.
Sommaren 1941 visar deras register att antalet mord steg kraftigt-
- vilket sammanfaller med antalet polisförband som skickats österut.
Dödspatrullerna i Kaunas i Litauen dödade 4400 judar i juli 1941.
I augusti dödade de fler än 38 000, däribland kvinnor och barn.
Stahlecker, befälhavaren för Einsatzgruppe A-
- skröt med att "nya möjligheter gör att judefrågan kan lösas helt".
I den litauiska byn Butrimonys-
- märkte man upptrappningen av dödandet den 9 september 1941.
Innan tyskarna kom hade Butrimonys judar tolererats av litauerna-
- även om många avundades dem deras förmodade rikedom.
Men nu, när man gavs chansen att stjäla och plundra-
- följde en del bybor gärna tyskarnas order om att föra bort judarna-
- från staden längs den här vägen.
Medlem av judisk familj Butrimonys
Jag trodde att de skulle döda alla-
- och om några överlevde skulle de vara förbannade.
Men jag hade fortfarande en liten gnutta hopp.
Självklart var vi rädda-
- men jag hade fortfarande lite hopp om att kunna fly.
En kvinna sa till mig: "Du kommer att lyckas fly."
Jag frågade om hon inte ville rymma med mig.
Hon svarade: "Vad ska då hända med mitt barn?"
Vi gick i den riktningen längs den här vägen.
Vi såg ett djupt dike. Gräset har växt över det nu.
Men på en plats fanns ett öppet område-
- som var täckt av sand.
När jag såg det slog det mig att jag kunde fly.
Riva Losanskaya och hennes mor lyckades fly, men resten av judarna-
- leddes av vägen, mot platsen där den här träddungen nu växer.
På typiskt sätt för dödspatrullerna-
- beordrades judarna här klä av sig.
Bybor hade kommit för att titta. Vissa av nyfikenhet, andra av girighet.
Några judar kastade sina rockar och jackor till byborna och sa:
"Här, ta den här. De kommer ändå att döda oss."
Vittne till Butrimonysmassakern
En åskådare fick tag på en rock från en jude. Han sa:
"Om judarna hade överlevt hade jag inte fått den här." Han var glad.
"Jag ska använda den när jag går och dansar ikväll", sa han.
Vittne till Butrimonysmassakern
Männen sköts vid kanten av gropen-
- men kvinnor och barn nere i gropen.
Barnen ropad, "mamma, pappa!"
Jag tror att någon ropade på sin dotter-
- och då kom en väldigt fet karl med en pistol-
- och han sköt dem bara.
Avrättningarna här genomfördes av litauiska kollaboratörer.
Lidandet finns antecknat i dödspatrullernas dödsbok.
"Den 9 september, 1941. "
"67 judiska män. 370 judiska kvinnor."
"303 judiska barn. Totalt 740 judar dödade."
Samma dag i grannbyn Alytus blir enligt dödsboken-
- 1279 judar dödade.
Nästa dag i Merkiné: 854.
Och i Varéna: 831.
I Baltikum utgjordes mer än 80 % av dödspatrullerna av lokalbefolkning-
- som följde order från de tyska Einsatzgruppen.
Det var män som Petras Zelionka.
Ni soldater som stod för skjutande, var ni frivilliga?
Litauiska hjälppolisen 1941
Det kanske man kan kalla dem. Men de fick definitivt mer vodka.
Mer och mer vodka.
De drack den, och så blev alla modigare.
Vi sköt dem, glömde dem och så var det med det.
Tänkte du aldrig på att vägra skjuta?
Idag är det här väldigt svårt att förklara.
Att skjuta eller inte skjuta...
Jag vet inte.
De andra gjorde det på grund av sin ilska.
De ansåg att judarna var själviska.
Jag vet inte vad jag ska säga.
Låt säga att det står en judisk kvinna eller ett judiskt barn framför dig.
Ett barn har aldrig varit kommunist, och ändå skjuter du barnet.
Vad hade barnet gjort?
Det är en tragedi. En stor tragedi.
Hur kan jag säga det?
Hur kan jag förklara?
Det är något märkligt.
Man kramar bara avtryckaren, han ramlar ihop och det är allt.
Efter kriget skickade Sovjet Petras till Gulagläger i Sibirien.
Hans tidigare kamrater, mot vilka han vittnade, blev avrättade.
Min kollega, en engelsman, bad mig ställa den här frågan:
Folk som ser den här filmen kommer inte att förstå-
- hur någon som dödat andra på det viset kan låta bli att känna skuld.
De kan anklaga mig om de vill.
Jag fick ett 20-årigt straff för det-
- och jag avtjänade 20 år.
Det var ett juridiskt straff, men vad säger ditt samvete?
Jag vet inte. Jag tänker inte svara på sådana frågor.
Du kan fråga om du vill, men jag tänker inte förklara något mer.
Hösten 1941, medan Zelionka och hans kamrater fortsatte dödandet-
- styrde Hitler kriget i Östeuropa från Varglyan-
- hans högkvarter i en skog nära Rastenburg i Östpreussen.
Hitler talade om förintelse.
I september 1941 sa han att Leningrad "skulle utraderas".
I denna stämning av blodtörst och förstörelse talade han även privat-
- om sitt eviga hat till judarna.
"Den kriminella rasen har på sitt samvete 2 miljoner döda-"
"-från första världskriget, och nu ytterligare hundratusentals."
Med sin stab talade Hitler om att hämnas på judarna.
Riksledare Hitlerjugend för flickor 1937-1845
En av Hitlers sekreterare berättade att Hitler hade sagt:
"Om judarna verkligen lyckas orsaka krig mellan Amerika och Tyskland-"
"-ska jag inte visa barmhärtighet."
"På alla sidor förlorar många värdefulla människor livet."
"I England, Tyskland och Frankrike. Men judarna offrar aldrig något."
"De håller i trådarna i bakgrunden. Jag tänker inte visa barmhärtighet."
Men Hitler var redan skoningslös mot judarna i Östeuropa.
Nu skulle han bli lika skoningslös mot judarna i resten av naziriket.
I september 1941 visade två nya åtgärder att tyska judar-
- hotades alltmer.
Hitler godkände en order om att judar måste bära den gula stjärnan.
Och i en hemlig order från Himmler stod det att Hitler hade godkänt-
- att från och med hösten skulle alla judar från Tyskland, Österrike-
- och ockuperade Tjeckoslovakien, transporteras österut.
55 mil väster om Hitlers högkvarter kopplade berlinarna av på stranden.
Än så länge hade de bara fått goda nyheter från kriget i Östeuropa.
Men den hösten fanns ett nytt tecken på att livet höll på att förändras.
Åtminstone för en del av befolkningen. Nu var judarna märkta.
Det finns inget att säga. Det är illa.
Man är märkt. Man bär ett märke.
Ingen hade trott att jag var jude.
Men vi var tvungna att bära det.
Hatet växte. Vi kunde känna det.
Tyskarna sa alltid, "judarna är inte tyskar", och jag sa-
- "jag är tysk med judisk tro".
För dem är jag inte tysk, men jag är tysk.
Hösten blev till vinter 1941, och kriget körde fast i Östeuropas lera.
Nazisterna visste att det inte skulle bli en lätt seger över Sovjetunionen.
Och man hade en ny fiende.
Efter Japans attack på Pearl Harbour i december-
- förklarade Tyskland krig mot USA.
Hitler höll flera möten i december för att diskutera konsekvenserna.
Man diskuterade även judarnas öde.
Nya bevis från Himmlers kalender-
- visar att Hitler träffade Himmler den 18 december 1941-
- och ämnet som diskuterades var "die Judenfrage"- judefrågan.
Handstilen är Himmlers egen.
Himmler skriver kryptiskt, "ska utrotas som partisaner.
Vi vet inte exakt vad det betyder.
Troligtvis är det för att rättfärdiga mord på judar i Östeuropa-
- för den tyska armén.
Men anteckningarna kopplar tydligt Hitler till dödandet.
I januari 1942 hölls en konferens på Wannsee-
- i utkanten av Berlin.
Nu hade Hitler beslutat att alla judar i naziockuperade Europa-
- skulle deporteras till sin död.
På detta möte skulle man lösa detaljerna.
Presiderade gjorde Heydrich, som hade ombetts ta fram en plan-
- för den slutgiltiga lösningen på judeproblemet.
Vid protokollet satt Heydrichs expert på judefrågor.
Adolf Eichmann.
Anteckningarna är eufemistiska-
- och man talar fortfarande om att "evakuera"judarna.
Men vi vet att det var ett kodord för utrotning, för Hans Frank-
- som styrde en del av Polen, berättade för några tjänstemän-
- vad Wannseekonferensen verkligen handlade om.
"Tror ni verkligen att judarna skickas till byar i Östeuropa?"
"Folk sa: 'Varför ska vi göra oss sånt besvär? Likvidera dem själva.'"
Nu förekom deportationer över hela Tyskland.
Tvångsavhysningen av dessa judar filmades av en amatörfotograf.
Detta var sista akten i en lång rad förföljelser mot Tysklands judar.
Först nekades de medborgarskap, sedan rätten till utbildning-
- sedan konfiskerades deras egendom.
Nu fick judarna höra att de skulle skickas österut till arbetsläger.
Fler judar deporterades från Berlin än från någon annan tysk stad.
55 000.
Många från godsstationen här vid Putlitzstrasse.
Vi kördes dit med lastbilar, och så tömdes lastbilarna.
Folket leddes genast in i vagnen.
Och när de gick in i vagnen fick de fyra brödskivor-
- från det judiska samfundet.
Det var en atmosfär av fruktan. Stor fruktan.
Där var spädbarn och små barn.
De grät, och mödrarna sa, "bete er ordentligt, gråt inte".
Vi kunde inte tänka.
Det fanns tyskar som hjälpte judarna, och en del gömde dem till och med.
De flesta agerade som Erwin Massuthe, som såg deportationerna-
- på andra sidan gatan.
Vittne till judiska deportationer
Vi kunde se det härifrån. Deportationsbilarna körde fram-
- och folk stuvades in i boskapsvagnar och kördes iväg.
Alla antog att de kördes iväg för att arbeta.
Man tänkte inte direkt på det.
Alla visste nog om det, men det var ingen som direkt brydde sig.
Självklart var man rädd och höll så låg profil som möjligt.
Men det fanns också folk-
- som motarbetade det, så det var ju möjligt.
Ja, men då riskerade man livet, eller åtminstone sitt jobb.
Ickejudar avskedades också. Man riskerade livet då.
Dessa judars öde skulle vara hemligt.
Hur stor hemligheten var förstod växeltelefonisten Alfons Schulz-
- när en kollega råkade höra ett topphemligt samtal i maj 1942.
Han hörde ett samtal mellan Bormann, Hitlers sekreterare, och Himmler.
Växeltelefonist Hitlers högkvarter 1942-1945
SS-ledaren Himmler sa till Bormann:
"Helt enligt planen har 20 000 judar-"
"-likviderats... jag menar evakuerats."
Bormann började skrika.
"Du vet ju att du inte får prata om sånt per telefon!"
"I fortsättningen ska sån information endast lämnas till mig via SS-kurir-"
"-så att jag kan ge den till Führern!"
"Jag ska tala med Führern om detta. Det här är otroligt vårdslöst!"
Hitler ville förinta judarna, och han ville att det skulle hållas hemligt.
Men det kunde inte hållas hemligt för alla.
Günter Ruschin färdades österut-
- och han fick veta sitt planerade öde från oväntat håll.
I Frankfurt stannade tåget vid stationen.
Vi ropade: "Snälla, ge oss lite vatten! Vi är törstiga."
Då hörde vi någon ropa tillbaka:
"Förbannade judar, har de inte dödat er än?"
Arbetarna på stationen i Frankfurt visste.
Om de visste, och de ropade ju, "har de inte dödat er än?"-
- så måste befolkningen ha vetat eller åtminstone kunnat föreställa sig-
- vad som skulle hända och vad de tänkte göra med oss.
Propagandisterna ville inte att folk skulle fundera på judarnas öde.
På vintern 1942, medan de judiska deportationerna fortsatte-
- var detta den bild av Tyskland som Goebbels ville visa upp.
Det är omöjligt att veta hur många vanliga tyskar som visste-
- vad som hände med judarna.
Men samma månad som denna propagandafilm visades-
- kom en underrättelserapport om oroligheter i södra Tyskland.
"En av de största orsakerna till oro bland dem som tillhör kyrkan-"
"-är nyheter från Ryssland där utrotning av judar nämns."
"Det leder ofta till ängslan och oro i den delen av befolkningen."
"Bland landsbygdsbefolkningen är man inte alls säker på-"
"-att vi kommer att vinna kriget, och om judarna återvänder-
"-kommer de att utkräva fruktansvärd hämnd."
När denna hemliga rapport skrevs, i slutet av 1942-
- hade framgångsrika gasexperiment lett till att man skapat-
- särskilda utrotningscenter i Auschwitz/Birkenau, Belzec-
- Chelmno, Sobibór, Majdanek och Treblinka.
Det var inte bara tyska judar som skickades till de nya lägren.
Nu hade man en effektiv dödsmetod, och judarna skulle likvideras-
- i hela ockuperade Europa.
Från Holland till Grekland, och från Frankrike till Polen.
Andra grupper som nazisterna såg som ett hot skulle också få lida.
Främst bland dem var zigenarna.
Från hela Europa gick tågen till Polen och utrotningscentren.
Den här filmen visar bulgariska judar som transporteras till Treblinka.
På denna avlägsna plats mördades ungefär 750 000 människor.
Vi vet inte exakt hur många som dog.
Men tack vare att några få lyckades fly vet vi hur lägret såg ut.
Denna teckning ritades av en av rymlingarna, Samuel Willenberg-
- och den visar hur avancerad nazisternas dödsmaskin hade blivit-
- jämfört med dödspatrullernas arkebuseringar.
Treblinkas station skulle verka så normal som möjligt, med tidtabeller-
- och en väntsal.
Nyanlända kördes till avklädningsbarackerna-
- där man sa att de var tvungna att duscha för att desinfekteras-
- innan de fortsatte sin resa.
Först kunde jag inte fatta det.
Fånge på Treblinka 1942-1943
Jag sitter på transportområdet.
Där låg kvinnornas avklädnings- baracker, och där männens.
En väg ledde från avklädnings- barackerna, genom höga stängsel-
- till gaskammaren.
Tyskarna började skrika "schnell, schnell!".
De sprang mot dödens väg-
- omedvetna om vart de var på väg.
Döden väntade på dem.
De knuffades in i gaskammaren av ukrainarna.
Om några nyanlända sa att de var sjuka fick de gå till specialsjukhuset.
Folk kom ibland och sa att de hade någon sjukdom.
De trodde att de skulle undersökas.
Vem kan tro att när man går till doktorn-
- så blir man skjuten i huvudet?
Cynism av aldrig tidigare skådat slag. Cynism!
Samuel Willenberg är en av färre än 70 överlevande från Treblinka.
Mer än 99 % som kom hit mördades.
De allra flesta inom tre timmar efter ankomst.
På det här lilla området som jag står på nu - 200x300 meter-
- ligger ungefär 875 000 kroppar begravna.
De begravdes här i enorma diken-
- som grävdes med grävmaskin.
Här dumpade de liken från dem som hade blivit gasade.
Det är svårt att tro att ett sånt brott-
- kunde utföras på ett så litet område.
Det är bortom allt förstånd.
Brottets omfattning går inte att begripa.
Nazisterna dödade inte bara, de stal också.
Man sorterade offrens värdesaker-
- och skickade tillbaka bytet till Tyskland.
1943, när de hade slutfört sitt mordiska värv, försökte nazisterna-
- utplåna alla spår av lägret, men inte för att de skämdes för sina brott.
Samma år, 1943, talade Himmler till sina SS-kollegor-
- om utrotningen av judarna.
"Vi vet vad det innebär att stapla 100 eller 500-"
"-eller 1000 lik på varandra."
"Att ha gjort det, och ändå, förutom i några fall av mänsklig svaghet-"
"-ha förblivit anständiga, är vad som har gjort oss hårda."
"Det är ett av de mest ärofulla kapitlen i vår historia-"
"-vilket kanske aldrig nedtecknas."
Nazisternas brott skulle uppdagas, för nu höll de på att förlora kriget.
Österut såg nazisterna den fiende de fruktade mesta av alla - Ryssarna.
De gjorde det omöjliga, och vann.
Daniel Dahlberg FilmTextarna AB, 2008