NAZISTERNA
En varning från historien
Ett land led mer än något annat
under nazisterna - Polen.
Nästan var femte polack dog
under andra världskriget.
Här genomfördes en av historiens
mest brutala etniska rensningar.
En av hjärnorna bakom denna policy
bodde här, på ett stort gods-
- i västra Polen.
Han hette Arthur Greiser.
Till och med Greisers namn
fick folk att darra-
- för alla visste vem han var.
Han tänkte bara på sig själv
och ansåg sig nästan vara en gud.
Arthur Greisers hushållerska
1942-1945
Det var det intryck man fick och han
var verkligen fruktansvärt arrogant.
Han hyste ett stort förakt
för polackerna.
1946 ställdes Greiser inför rätta
för krigsförbrytelser.
Han såg sorglig ut.
Han hävdade att han fallit offer
för Hitlers policy-
- och att han endast var syndabock
för sin herres brott.
Greiser, som andra ledande nazister-
- hävdade att han bara
hade följt order.
Men han ljög.
När Arthur Greiser satt i salongen
i sitt palats med 60 rum-
- hade han självständighet och makt
som en mäktig feodalbaron.
Detta är berättelsen om de första
20 månaderna av ockupationen-
- då män som Greiser försökte
göra Polen till en perfekt nazistat.
DEN VILDA ÖSTERN
Tyskarna invaderade Polen
den 1 september 1939.
På fem veckor
hade den polska armén krossats.
Hitlers popularitet sköt i höjden.
Tyska soldater såg honom
som det militära geni som sett till-
- att de kunde återvinna allt de
förlorat efter första världskriget.
Tyskland var en supermakt,
och det var Hitlers förtjänst.
Hitler avslöjade sin vision för Polen:
En fundamental omstrukturering
av landet enligt nazisternas rasteori.
I augusti 1939 kom Hitler och Stalin
överens om att dela på Polen.
Nazisterna skapade tre nya distrikt
i sin del av Polen.
Hitler ville att två av dem,
Warthegau under Arthur Greiser-
- och Västpreussen under Albert
Forster, skulle bli etniskt rensade-
- och införlivade i Tyskland.
I en typiskt oklar order
sa Hitler att Forster och Greiser-
- skulle germanisera distrikten, men
han frågade aldrig om deras metoder.
En central del av germaniseringen
var att dela in befolkningen-
- enligt utseende, språk och attityd.
En grupp kunde germaniseras direkt.
Det var de etniska tyskar-
- som hade bott i de delar av Polen
som var tyska före 1:a världskriget.
De välkomnade den tyska armén
som deras frälsare.
Det var en känsla av stor glädje-
- när vi förstod att den polska armén
var i oordnad reträtt.
Etnisk tysk boende i Polen
1928-1945
Vi var väldigt glada över att Posen
så snabbt skulle bli tyskt.
Det var väldigt imponerande,
och vi trodde-
- att det snart skulle finnas
ett nytt Stortyskland-
- med uråldriga gränser.
Det skulle bli oövervinnligt,
enormt, rikt och verkligt praktfullt.
Charles Bleeker Kohlsaat bodde
med sin familj på stora egendomar-
- i Greisers provins.
Nazisterna bytte namn på området
till Bleekersdorf efter familjen.
Den vanliga befolkningen i Polen
ansågs helt enkelt vara smutsig-
- och helt och hållet kulturbefriad.
Det var så man såg på det.
Nazisterna ansåg att tyskarna var
rasmässigt överlägsna polackerna.
Polacker som inte ansågs germanska
kunde skickas till ett annat distrikt-
- eller godtyckligt arresteras.
Polacker som tilläts stanna i de tyska
områden behandlades som slavar.
Nazisterna uppmuntrade tyskarna
att göra upp med gamla grannar.
I fånglägren
ställs mordiska polackgäng-
- öga mot öga
med illa behandlade tyskar.
Dessa oskyldiga människor...
Jag såg med egna ögon-
- hur 20 män
som jag kände väl blev skjutna.
Greisers mål var att få så många
polacker som möjligt att lida.
Han berövade dem hoppet om
att något skulle kunna förändras-
- och fick det att verka som att han
skulle regera här för alltid.
I nazistkungadömet Polen
kunde SS göra precis vad de ville-
- vilket en tysk soldat fick bevittna:
Hundratals såg på
när SS Germanias orkester spelade.
Tysk armésoldat
1939-1945
Sju eller åtta personer
hängde från galgar.
Deras fötter var hopbundna
och det hängde stenar från dem.
Händerna var bundna bakom ryggen.
De sänktes ned undan för undan
så att de skulle dö en långsam död.
Deras tungor hängde ut.
Personerna var alldeles gröna och blå.
Jag visste inte var jag befann mig.
Var detta verkligheten?
Det var så hemskt
att det knappt går att beskriva.
De spelade bara musik
för att folk skrek så högt.
Som tysk kan jag bara säga
att jag skämdes för allt som hände.
Jag kände mig inte längre tysk.
Jag sa till mig själv:
"Jag är inte längre tysk,
för det de gör är så fruktansvärt."
Nej, vi tvivlade fortfarande inte-
- men vi förfärades över
hur Tredje rikets vasaller betedde sig.
Folk sa, "den store Adolf Hitler kan
inte känna till vad hans folk gör"-
- "för han skulle aldrig tillåta det".
Vissa tyska officerare
förskräcktes av grymheten.
En generals klagomål nådde Hitler.
Führerns militäradjutant
skrev ned Hitlers reaktion.
"Hitler framför grav kritik mot den
barnsliga attityden i ledarskapet."
"Man kan inte föra krig
med Frälsningsarmémetoder."
Hitler må ha haft en vision för Polen,
men han ansåg också-
- att män som Greiser skulle
styra sina områden som de ville-
- vilket innebar olika styre.
Greisers rival och granne,
Albert Forster-
- som styrde Danzig/Västpreussen,
genomförde den etniska rensningen-
- på ett helt annat sätt.
Albert Forster, som visserligen
var en hängiven nazist-
- var inte
en sträng rasteorianhängare.
Han ansåg att det var bättre
ju snabbare det gick att germanisera.
Han förklarade helt enkelt
hela grupper polacker för tyskar-
- utan att undersöka etniskt ursprung.
De försökte germanisera oss.
Germaniserad polack
1940
Enligt det jag hört accepterade
ca 80 % av Bydgoszcz befolkning-
- germaniseringen
när Forster erbjöd det:
"Om ni vill vara lojala,
skriv på germaniseringslistan."
Romuald Pilaczynskis farbror bodde
i Posen där Arthur Greiser styrde.
Hans familj mötte ett annat öde.
Min farbror från Posen
erbjöds inte germaniseringslistan-
- utan deporterades
till de ockuperade områdena-
- medan vi i Bydgoszczregionen,
13 mil norrut, erbjöds listan.
Romuald Pilaczynskis farbror var,
enligt Arthur Greiser, polack-
- medan Romuald,
enligt Albert Forster, var tysk.
Han och hans familj deporterades
inte, och han kunde utbilda sig-
- men han kände sig inte tysk.
Inget dokument
kan förändra en polacks själ-
- trots att vi tvingades närvara
vid Hitlerjugend-möten
Det var väldigt komplicerat
att tänka så-
- men det är svårt att hitta
tydliga tankar i nazisternas politik.
Det är vad jag anser.
Albert Forster ansåg att
han handlade enligt Hitlers riktlinjer.
Hans granne, den fanatiske rasisten
Arthur Greiser, var rasande.
Greiser skrev och klagade
hos sin mentor Heinrich Himmler-
- som var ledare för SS.
"Jag söker inte billiga framgångar
genom att germanisera folk-"
"-som inte tydligt
kan bevisa sin tyska härkomst."
"Som jag ofta talat med dig om
hotas min etniska politik-"
"-av den som används
i Danzig/Västpreussen-"
"-eftersom den politiken kan
uppfattas som mer framgångsrik."
Precis som Greiser
var Himmler hängiven rasteorin.
Han trodde att det var vetenskapligt
möjligt att urskilja en germansk ras.
Forster hade hörts skämta att
"om man ser ut som Himmler"-
- "borde man inte
prata så mycket om rasidén".
När Himmler hörde att Forster
massgermaniserade folk skrev han-
- att han bara skulle germanisera folk
efter noggrann etnisk undersökning-
- och han poängterade:
"Som gammal nationalsocialist vet
du att en enda droppe oäkta blod-"
"-som kommer in i någons ådror
aldrig kan avlägsnas."
Men Forster oroades inte
av Himmlers hotfulla brev.
Som gauleiter, eller distriktsledare,
hade han direktkontakt med Hitler-
- och han trodde att Hitler skulle
låta honom styra som han ville.
Han hade rätt. Hitler la sig aldrig i
och Forster ändrade inte sin policy.
Arthur Greiser hade fler problem.
Hösten '39 började hundratusentals
etniska tyskar anlända till Polen.
Enligt avtal mellan Hitler och Stalin
tilläts de lämna grannländerna-
- och "komma hem" till Riket.
Greiser var tvungen att hitta hem
åt dessa etniska tyskar.
Propagandafilmer visar hur etniska
tyskar välkomnas med öppna armar-
- av den inhemska
tyska befolkningen i Polen.
Verkligheten kunde vara
en helt annan.
Jag minns ny-kolonisatörerna tydligt-
- särskilt dem från Volynien.
Vi var inte alls förtjusta i dem.
Åtminstone var inte min familj det.
De flesta talade väldigt dålig tyska.
De hade en hemsk brytning
som ingen kunde förstå.
Vi såg dem nästan som polacker,
särskilt då de hade polska namn.
En familj hette Kolodowicz.
Men många nykomlingar blev lika
besvikna som de lokala tyskarna.
De trodde att de skulle till Tyskland,
vilket nazisterna ansåg att de var i.
Det berodde så klart på
hur man definierade Tyskland.
De sa, "hem till Riket", vilket vi
självfallet trodde var Tyskland.
Så det var en chock
att komma till Polen.
Balttysk
Nykolonisatör i Polen
1939
Vi skulle till Warthegau
som redan var germaniserat.
De sa att dessa f.d. tyska territorier
nu tillhörde oss.
Sådana var Nazitysklands paroller.
Även det var en chock.
Vi placerades i transitläger.
Det var gamla skolor
med halm på golvet.
Där sov vi,
män och kvinnor tillsammans.
Alla delade på ett enda tvättfat.
Sådana förhållanden
efter en så lång resa-
- gjorde att man blev nedslagen.
Nykomlingarna behövde fast boende.
I Greiser distrikt löstes detlätt.
Polska familjer, som Jeziorkowskas,
fick helt enkelt ett nattligt besök.
Det var sent på kvällen,
den 8 november 1939.
Vi skulle just gå och lägga oss.
Deporterad polack
1939
Plötsligt tittade min mor ut
genom fönstret och skrek, "tyskar!".
Bussar och andra militärfordon
stannade utanför-
- och strax därefter
bankade tyskarna på dörren.
De rusade in i rummet, in i köket...
De var överallt.
De beordrade oss
att göra oss i ordning och gå ut.
Det blev självklart kaos.
Gråtande, skrikande.
Barnen sov nästan, och plötsligt
kom allt oväsen och skrikande.
Tyskarna knuffade oss.
De slog far i ansiktet.
Vi var så rädda och vi grät.
Jag var skärrad och min lillebror som
var väldigt känslig började kräkas.
Det påverkade honom mer än mig.
Han var två år yngre.
Där nere var det en folksamling.
Tyskarna kastade ut oss på gatan-
- och satte oss i fordon.
Mer skrikande, mer gråtande.
Fruktansvärd förtvivlan.
Och så fördes vi bort,
men vi visste inte vart.
Det var fruktansvärt.
Det är omöjligt att beskriva det.
Det är fortfarande svårt
att tänka på det.
Nazisterna delade ut egendomarna
de hade stulit till nykomlingarna.
Varje familjeöverhuvud
fick en nyckel, en karta-
- och information om
att gå och leta upp sin nya lägenhet.
Propagandafilmer visar
de fantastiska, nya bostäderna.
För Eigis var det inte alls så.
Vi öppnade dörren med nyckeln-
- och klev in i ett rum
som var mörkt.
Jag tror att persiennerna
var neddragna.
Det var ett mörkt rum
som var en enda röra.
Kaos härskade i det rummet.
Man insåg att folket hade drivits bort
väldigt hastigt.
Vi var verkligen rädda.
Jag vet inte riktigt varför, men jag
tror att vi var rädda för dem-
- som hade blivit
så grymt bortdrivna.
Vi kanske var rädda för
att de skulle hämnas.
Nykomlingarna hade nu hem att bo i,
men de hade inga jobb.
Även detlöstes snabbt.
Innan resan till Greisers Warthegau
hade Irma Eigis far drivit ett hotell-
- och en restaurang.
De sa: "Om ni vill ha en restaurang-"
"-så får ni gå genom staden
och försöka hitta en."
Så vi tre
gick för att titta på restauranger.
De flesta restaurangerna hade redan
övertagits av tyskar. Vi var sena.
Rikets tyskar och de baltiska tyskarna
hade tagit de bästa restaurangerna.
Irmas far hittade till sist en
restaurang som ägdes av polacker.
Han informerade nazisterna
som stal den åt honom.
Jag måste vända på frågan
och fråga hur du skulle känna dig-
- om du var tvungen att ta något
från någon annan.
Om man har någon medkänsla
för andra människor-
- och kärlek till andra människor-
- så känns det väldigt onaturligt.
Det är något fruktansvärt.
Det borde inte hända.
På den polska landsbygden kunde
avhysningarna vara ännu värre.
Här kunde hela byar
ryckas upp med rötterna.
En natt, sommaren 1940,
kom nazisterna till Odrawacz-
- en isolerad by
i hjärtat av Greisers Warthegau.
De tänkte föra bort alla invånare
i byn klockan tre på morgonen.
Franz Jagemann var tolk hos
styrkorna som genomförde aktionen.
Vi körde ända fram till byn.
Tysk armétolk
1940
Ett särskilt obehagligt minne är av
en SS-man från Övre Schlesien-
- som också talade polska, vilket
innebar att vi tolkar var överflödiga.
Han betedde sig som en bärsärk
eller rövarhövding.
Han skrek åt byborna,
drev ihop dem och använde våld.
Folk blev slagna och sparkade
så att de blödde.
Vittne till polska deportationer
1940
De omringade gården,
lastade alla på en kärra-
- och mitt i natten körde de iväg dem.
På eftermiddagen kom de
med dessa tyskar.
Franz Jagemann förfärades
av grymheten och varnade senare-
- andra polska byar,
men han fortsatte ändå som tolk.
Självklart.
Jag var där för att hjälpa till med-
- vad vi idag kallar etnisk rensning.
Det är en eufemism för
att driva bort en hel befolkning.
Jag vet inte om det var
medvetet eller omedvetet handlande-
- men jag var tvungen att varna dem.
Det var det enda jag kunde göra.
Det fanns inget annat.
Förlåt mig.
Innan kriget började fanns det
mängder av tyskar här i byarna.
Vi gick i samma skolor,
vi studerade ihop.
När kriget började
betedde de sig som gudar.
De kunde döda en
och skratta åt det.
På lite mer än ett år
i Greisers Warthegau-
- drevs 700 000 polacker
från sina hem.
Greiser skickade många till den del
av Polen han ansåg vara-
- nazisternas rassoptunna - general-
guvernementet under Hans Frank.
Förhållandena var fruktansvärda.
Vagnarna kändes som djurvagnar.
Det var mörkt, smutsigt
och det fanns inget att äta.
Folk började skrika inne i vagnen.
Det fanns bara ett litet fönster
där luft kunde komma in.
Mörkret och tågets krängande...
Det var fasansfullt.
Vi åkte så
i ungefär åtta eller tio dagar-
- innan vi nådde
vår destination - Gorlice.
Familjen Jeziorkowska slängdes helt
enkelt av tåget när det var framme.
På våren 1940 skickade Greiser
15 000 polacker i månaden-
- till generalguvernementet.
Högre tjänsteman
Generalguvernementet
1929-1940
Natt efter natt anlände tåg med
evakuerade till generalguvernementet.
Folk kastades av tåget på torget,
på järnvägsstationen och överallt-
- och ingen brydde sig om dem.
Vi fick ett telefonsamtal
från distriktsofficeren.
Han sa att han inte visste
vad han skulle göra längre.
"Flera hundra till har anlänt."
"Jag har ingenstans att inhysa dem
och ingen mat."
De oanmälda deporteringarna
från Greisers distrikt-
- gjorde Hans Frank rasande.
Denne älskare av italiensk opera
hade ett landställe utanför Kraków.
Det var ett palats
han hade tagit från en polsk prins.
När jag tänker på Frank-
- måste jag säga
att han var en tragikomisk figur.
Frank var mycket intelligent.
Han var en skicklig musiker - pianist.
Det var väldigt viktigt för Frank
hur han uppfattades.
Han kallades hånfullt
för "Kungen av Polen".
Hans Frank var stolt över
sin långa bekantskap med Hitler-
- vilken kännetecknades av
Franks lismande.
Nationalsocialismen
har blivit utgångspunkten-
- kärnan och målet
för nationalsocialistiskt rättstänkande.
När jag välkomnar dig, min Führer-
- måste jag säga,
som en av dina äldsta kamrater-
- att på grund av din relation
till det tyska folket-
- har för första gången i historien
uttrycket, "kärlek till Führern"-
- blivit ett rättsbegrepp.
Frank trodde att sådan förnedring av
nazisternas sak var till hans fördel-
- men den gången visade Himmler
att han kunde hantera Hitler-
- och att timing kunde betyda allt.
"Generalguvernementet bör förbli
en rassoptipp", skrev han i ett PM.
Han gav det till Hitler när Führern
var i ettlyckorus i maj 1940-
- tack vare framgång mot Frankrike.
Hitler diskuterade det med Himmler,
och Himmler skrev att Hitler ansåg-
- att PM:et var
"mycket bra och korrekt".
I ett typexempel på hur viktiga
beslut kunde fattas i Tredje riket-
- skrev Hitler aldrig själv ned
sin egen syn på saken.
Himmler hade vunnit slaget.
Endast beväpnad med en nickning
från Hitler kunde han låta Greiser-
- fortsätta att deportera polacker
till Hans Frank.
Hans Frank hanterade besvikelsen
på sitt sedvanliga sätt.
Han lät sina underlydande tro
att han stod bakom Hitlers beslut-
- och att han inte alls hade förlorat.
Himmlers seger såg till
att kaos fortsatte att härska i Polen-
- och inte ens de etniska tyskarna
slapp grym behandling.
Senare under ockupationen
vägrade några etniskt tyska bönder-
- att förflyttas,
eftersom de led av hemlängtan.
Dr Fritz Arlt
hjälpte till att lösa problemet.
I vår intervju framhåller dr Arlt
att han försökte hjälpa befolkningen.
Men det här brevet gällande
dessa bönder visar en annan sida.
På det står signaturen "Dr A",
för dr Arlt.
Vi påminde honom om dess existens.
Jaha, vad ska jag göra nu?
Fråga på.
Enligt brevet bör ledarna för de
etniskt tyska bönderna skickas till-
- ett koncentrationsläger.
Vad trodde du
att ett koncentrationsläger var-
- när du skrev
att de borde skickas dit?
Vad jag trodde att de var?
Precis vad det låter som.
Ett läger där personer
som på något sätt-
- hotar lag och ordning
skulle koncentreras.
Tänkte du att det kanske var
ett väl hårt straff?
Jag är ledsen, men de visste
att de kunde förvänta sig det.
Jag vet inte.
Jag var ingen lägerföreståndare.
Dr Arlt gick med i nazistpartiet 1932.
Skäms han
nu för att han gjorde det?
Jag skäms inte
för att jag blev nationalsocialist.
Jag gick med efter att
noggrant ha övervägt situationen.
Men det var en annan grupp
som skulle lida mest i Polen.
De tre miljoner polska judarna.
I början av ockupationen samlade
nazisterna ihop polska judar-
- och transporterade dem till getton
i de stora städerna.
Nazisterna hade inte bestämt vad
judarnas slutgiltiga öde skulle bli.
Det största gettot i
Greisers distrikt låg i Lódz.
På våren 1940
beordrades 160 000 polska judar-
- att samlas i ett getto som var
ungefär 5 kvadratkilometer stort.
Fånge i Lódzgettot
1940-1944
Det fanns inga lägenheter. Folk
visste inte vart de skulle ta vägen.
På vintern var det många
som satt på sina ryggsäckar i snön-
- med sina barn,
med sina familjer, med sina föräldrar-
- och väntade på att tilldelas ett rum,
inte ens en lägenhet.
Det var inte lätt.
Efter några veckor stängde
nazisterna in judarna i gettot-
- bakom taggtråd.
För att inte svälta ihjäl tvingades
judarna köpa mat till ockerpriser-
- antingen från nazisterna
eller från lokalbefolkningen.
Etniskt tysk butiksinnehavare
Lódz 1940-1941
Att för mig som affärsman
se dessa människors svåra situation...
De kunde ju inte äta en ring.
Om de fick lite bröd för den
kunde de överleva i ett par dagar.
Så ser jag på saken. Judarna var
helt enkelt tvungna att göra det.
Både tyskar och polacker
tjänade på det.
Eugen Zielke var en etnisk tysk
som bodde i Lódz.
Hans familj ägde en matbutik,
och några av hans släktingar-
- pressade judar på pengar,
vilket även han tjänade på.
Om jag kunde få något för 100 mark
och det var värt 5000 mark-
- vore jag dum om jag inte köpte det.
Sånt är livet.
Man kan säga att du blev rik på
andras olycka och på bristen i gettot.
Ja, det kan man säga.
Polackerna tjänade på det, tyskarna
tjänade på det, alla tjänade på det.
Vissa fick guld och silver,
andra fick mat för att överleva.
Sånt är livet, som jag redan har sagt.
Det rådde svält.
Ransonerna var svältransoner.
Jag åt till exempel inte mer
än två skivor bröd om dagen.
En gång sa min make,
"bara två brödskivor, och så tunna?"
Jag sa, "jag behöver inte mer".
Judarna bakom taggtråden började
med köpa mat för sina pengar.
Sedan sålde de smycken, prydnads-
föremål och t.o.m. sina kläder.
När de inte hade något kvar
att sälja började de svälta.
Och när du såg dessa benrangel-
- som strök längs med väggarna-
- och såg hur de föstes ihop,
kände du då någon medömkan?
Självklart, men jag kunde inget göra.
Om man blev sedd med dem
riskerade man att dö med dem.
Så är det...
Här hade den ambitiöse nazist
som drev Lódzgettot sitt kontor.
Han var en f. d. kaffeimportör
från Bremen vid namn Hans Biebow.
Han kunde
göra vad han ville i gettot.
Till och med
försöka sig på våldtäkt och mord.
Hon serverade honom kaffe,
och när han såg den vackra flickan-
- tafsade han på henne.
Flickan hade aldrig sett en tysk man.
Hon hade sett tyskar på avstånd,
men inte på så nära håll-
- och hon ville inte.
Hon var en ung flicka
och hon gjorde motstånd.
Så han rev av henne klänningen.
Troligtvis hände inget,
för hon sprang därifrån-
- så han sköt mot henne och träffade.
Hon blödde ymnigt. Hon gick tillbaka
till sitt rum och la sig där.
Det var fruktansvärt.
Biebow började komma upp sig
genom att pressa judarna på pengar.
Men i början av sommaren 1940
började dödssiffran i gettot stiga.
Offren ligger begravda på den
judiska kyrkogården i Lódzgettot.
Nazisterna i området diskuterade
hetsigt vad de skulle göra.
Biebows andreman tyckte
att tyskarna skulle låta alla judar dö.
Men Biebow visste att han då inte
kunde utnyttja dem längre-
- så han kom på lösningen.
Judarna blev slavarbetare.
De tillverkade varor
som kunde bytas mot mat
Biebow tjänade ännu mer pengar,
men han insåg att han var tvungen-
- att dela med sig av vinsten,
särskilt till sin chef - Arthur Greiser.
Biebow tog för givet-
- att om han kom med gåvor
till högt uppsatta personer-
- skulle han tillåtas
att fortsätta driva gettot-
- och han skulle fortsätta vara herre
över liv och död.
En gång fick jag höra att Biebow
hade åkt för att besöka Greiser-
- med en stor resväska full av saker.
Vid slutet av vägen, som byggts
av slavar, levde Arthur Greiser i lyx-
- i ett palats som också byggts
genom polackernas lidande.
Greiser var inte ett offer, utan den
som tjänade mest på Hitlers politik.
Han lydde inte bara order, utan
tolkade Hitlers luddiga instruktioner-
- på ett sätt som han
tjänade så mycket som möjligt på.
Han var inte bara en syndabock, utan
valde att vara en tjuv och mördare.
Under de första 20 månaderna
av ockupationen-
- hade nazisterna visat att de hörde
till världens grymmaste erövrare.
Men det skulle bli ännu värre.
Daniel Dahlberg
FilmTextarna AB, 2008