NAZISTENE
En advarsel fra historien
Et land led mer enn noe annet under nazistene - Polen.
Nesten hver femte polakk døde under andre verdenskrig.
Her gjennomførtes en av historiens mest brutale etniske utrenskninger.
En av hjernene bak denne politikken bodde her, på et stort gods -
- i det vestlige Polen.
Han het Arthur Greiser.
Greisers navn alene fikk folk til å skjelve, -
- for alle visste hvem han var.
Han tenkte kun på seg selv og så nesten seg selv som en gud.
Arthur Greisers husholderske 1942-1945
Det var det inntrykk man fikk, og han var virkelig fryktelig arrogant.
Han utviste stor forakt for polakkene.
I 1946 ble Greiser stilt for retten for krigsforbrytelser.
Han så sørgelig ut.
Han hevdet at han falt som offer for Hitlers politikk -
- og at han kun var syndebukk for sin herres forbrytelser.
Greiser, som andre ledende nazister, -
- hevdet at han kun hadde fulgt ordrer.
Men han løy.
Da Arthur Greiser satt i salongen i sitt palass med 60 værelser -
- hadde han selvstendighet og makt som en stor feudalbaron.
Dette er historien om de første 20 måneder av okkupasjonen -
- da menn som Greiser forsøkte å gjøre Polen til en perfekt nazistat.
DET VILLE ØST
Tyskerne innvaderte Polen den 1. september 1939.
På fem uker var den polske hær knust.
Hitlers popularitet skjøt i været.
Tyske soldater så han som det militære geni som hadde sørget for -
- at de kunne gjenvinne alt det de hadde tapt etter første verdenskrig.
Tyskland var en supermakt, og det var Hitlers fortjeneste.
Hitler avslørte sin visjon for Polen:
En fundamental omstrukturering av landet ifølge nazistenes raseteori.
I august 1939 ble Hitler og Stalin enig om å dele Polen.
Nazistene skapte tre nye distrikter i deres del av Polen.
Hitler ville ha at to av dem, Warthegau under Arthur Greiser -
- og Vestpreussen under Albert Forster, skulle etnisk utrenses -
- og innlemmes i Tyskland.
I en typisk uklar ordre ba Hitler Forster og Greiser om å -
- germanisere distriktene, men han spurte aldri etter metodene.
En sentral del av germaniseringen var å inndele befolkningen -
- etter utseende, språk og holdning.
En gruppe kunne germaniseres direkte. Det var de etniske tyskere, -
- som hadde bodd i de deler av Polen, som var tyske før 1. verdenskrig.
De ønsket den tyske hær velkommen som deres frelsere.
Det var en følelse av stor glede -
- da vi forsto at den polske hær var i uordnet retrett.
Etnisk tysker i Polen 1928-1945
Vi var veldig glad for at Polen så hurtig ville bli tysk.
Det var veldig imponerende, og vi trodde -
- at det snart ville finnes et nytt Stortyskland -
- med eldgamle grenser.
Det ville bli uovervinnelig, enormt, rikt og virkelig praktfullt.
Charles Bleeker Kohlsaat bodde med sin familie på store eiendommer-
- i Greisers provins.
Nazistene omdøpte området til Bleekersdorf etter familien.
Den alminnelige befolkning i Polen ble betraktet som skittent -
- og helt og holdent kulturbefridd.
Det var sånn man så på det.
Nazistene mente at tyskerne var polakkene rasemessig overlegne.
Ikke-germanske Polakker kunne sendes til et annet distrikt-
- eller arresteres.
Polakker som kunne bli i de tyske områder ble behandlet som slaver.
Nazistene oppmuntret tyskerne til å gjøre opp med gamle naboer.
I fangeleiren stilles morderiske polakkbander -
- ansikt til ansikt med dårlig behandlede tyskere.
Disse uskyldige mennesker... Jeg så med mine egne øyne -
- hvordan 20 menn som jeg kjente godt ble skutt.
Greisers mål var at få så mange polakker som mulig til å lide.
Han berøvet dem håpet om at noe ville kunne endres -
- og fikk det til å virke som om at han ville regjere her for alltid.
I nazikongedømmet Polen kunne SS gjøre presis som de ville -
- hvilket en tysk soldat bevitnet:
Hundredevis så på da SS Germanias orkester spilte.
Tysk hærsoldat 1939-1945
Sju eller åtte personer hang fra galger.
Deres føtter var bundet sammen og det hang sten fra dem.
Hendene var bundet bak ryggen.
De ble senket ned litt etter litt så de ville dø en langsom død.
Tungene deres hang ut. Personene var helt grønne og blå.
Jeg visste ikke hvor jeg befant meg. Var dette virkeligheten?
Det var så forferdelig at det knapt kan beskrives.
De spilte kun musikk fordi at folk skrek så høyt.
Som tysker kan jeg kun si at jeg skammer meg over det som skjedde.
Jeg følte meg ikke lenger tysk. Jeg sa til meg selv:
"Jeg er ikke lenger tysk, for det de gjør er så fryktelig."
Nei, vi tvilte stadig ikke -
- men vi ble forferdet over hvordan det Tredje rikes vasaller oppførte seg.
Folk sa, "Den store Adolf Hitler vet ikke hva hans folk gjør," -
- "for han ville aldri tillate det".
Noen tyske offiserer ble forskrekket over grusomheten.
En generals klage nådde Hitler.
Førerens militæradjudant skrev Hitlers reaksjon ned.
"Hitler fremfører hard kritikk av den barnslige oppførsel i lederskapet."
"Man kan ikke føre krig med Frelsarmeens metoder."
Hitler må ha hatt en visjon for Polen, men han mente også -
- at menn som Greiser skulle styre deres områder som de ville, -
- hvilket betydde forskjellig styre.
Greisers rival og nabo, Albert Forster, -
- som styrte Danzig/Vestpreussen, gjennomførte den etniske utrenskningen-
- på en helt annen måte.
Albert Forster, som var en hengiven nazist -
- var ikke en streng raseteoritilhenger.
Han mente at det var bedre med en hurtig germanisering.
Han erklærte helt enkelt hele grupper polakker for tyskere -
- uten å undersøke etnisk herkomst.
De forsøkte å germanisere oss.
Germanisert polakk 1940
Ifølge det jeg har hørt, aksepterte ca. 80% av Bydgoszcz befolkning -
- germaniseringen da Forster tilbydde det:
"Hvis dere vil være loyale, så underskriv germaniseringslisten."
Romuald Pilaczynskis onkel bodde i Posen hvor Arthur Greiser styrte.
Hans familie mødte en annen skjebne.
Min farbror fra Posen ble ikke tilbydt germaniseringslisten -
- men ble deportert til de okkuperte områder, -
- mens vi i Bydgoszczregionen, 130 km nordpå, fikk tilbydt listen.
Romuald Pilaczynskis farbror var, ifølge Arthur Greiser, polakk -
- mens Romuald, ifølge Albert Forster, var tysk.
Han og hans familie ble ikke deportert, og han kunne utdanne seg -
- men han følte seg ikke tysk.
Ikke noe dokument kan forandre en polakks sjel -
- til tross for at vi ble tvunget til å gå til Hitlerjugend-møter
Det var veldig komplisert å tenke sånn -
- men det er vanskelig å finne klare tanker i nazistenes politikk.
Det er hva jeg mener.
Albert Forster mente at han handlet ifølge Hitlers retningslinjer.
Hans nabo, den fanatiske rasist Arthur Greiser, var rasende.
Greiser skrev og klaget til sin mentor Heinrich Himmler, -
- som var leder av SS.
"Jeg søker ikke billige suksesser ved å germanisere folk, -"
"- som ikke klart kan bevise sin tyske avstamning."
"Som jeg ofte har snakket med deg om, så trues min etniske politikk -"
"- av den som brukes i Danzig/Vestpreussen -"
"- ettersom den politikk kan oppfattes som mer suksessfull."
Akkurat som Greiser var Himmler glad for raseteorien.
Han trodde at det var vitenskapelig mulig å utskille en germansk rase.
Forster ble hørt spøke med at "hvis man ser ut som Himmler, "-
- "burde man ikke snakke så mye om raseidéen".
Da Himmler hørte om Forsters massegermanisering, skrev han -
- at han kun skulle germanisere folk etter nøye etnisk undersøkelse -
- og han poengterte:
"Som gammel nasjonalsosialist vet du at bare én dråpe uekte blod, -"
"- som kommer inn i noens årer aldri kan fjernes."
Men Forster ble ikke bekymret av Himmlers truende brev.
Som gauleiter, eller distriktsleder, var han i direkte kontakt med Hitler-
- og han mente at Hitler ville la han styre som han ville.
Han hadde rett. Hitler blandet seg aldri, og Forster fortsatte sin politikk.
Arthur Greiser hadde flere problemer.
På høstparten 1939 begynte tusenvis av etniske tyskere å komme til Polen.
Ifølge avtalen mellom Hitler og Stalin måtte de forlate nabolandene -
- å "komme hjem" til Riket.
Greiser var tvunget til å finne et hjem til disse etniske tyskere.
Propagandafilm viser hvordan etniske tyskere bydes velkommen -
- av den innfødte tyske befolkningen i Polen.
Virkeligheten kunne være en helt annen.
Jeg husker ny-kolonisatørene tydelig -
- især dem fra Volynien.
Vi var slett ikke ville med dem. Min familie var det i det minste ikke.
De fleste snakket veldig dårlig tysk.
De hadde en stygg dialekt, som ingen kunne forstå.
Vi anså dem nesten som polakker, især da de hadde polske navn.
En familie het Kolodowicz.
Men mange nyankomne ble like så skuffet som de lokale tyskere.
De trodde at de skulle til Tyskland, hvilket nazistene mente at de var i.
Det kom helt klart an på hvordan man definerte Tyskland.
De sa, "hjem til Riket", hvilket vi selvfølgelig trodde var Tyskland.
Så det var et sjokk å komme til Polen.
Baltertysker
Vi skulle til Warthegau, som allerede var germanisert.
De sa at disse forhenværende tyske områder tilhørte oss nå.
Sånn var Nazitysklands paroler.
Også det var et sjokk.
Vi ble plassert i en transittleir.
Det var gamle skoler med halm på gulvet.
Der sov vi, menn og kvinner sammen.
Alle delte ét vaskefat.
Den slags forhold, etter en så lang reise -
- bevirket at man ble nedslått.
De nyankomne behøvde en fast bopel.
I Greisers distrikt løste det lett.
Polske familier, som Jeziorkowskas, fikk ganske enkelt et nattlig besøk.
Det var sent om kvelden, den 8. november 1939.
Vi var på vei i seng.
Deportert polak 1939
Plutselig så min mor ut av vinduet og ropte, "tyskere!".
Busser og andre militærkjøretøy stanset utenfor -
- og straks etter banket tyskerne på døren.
De braste inn i rommet, inn i kjøkkenet... De var overalt.
De beordret oss til å gjøre oss klar til å gå ut.
Det oppsto selvfølgelig kaos. Gråt, roping.
Barna sov nesten, og plutselig var det rop og spetakkel.
Tyskerne skubbet til oss. De slo far i ansiktet.
Vi var så redde og vi gråt.
Jeg var hunderedd og min lillebror begynte å kaste opp.
Det påvirket han mer enn meg. Han var to år yngre.
Der nede var det en folkeforsamling.
Tyskerne kastet oss ut på gaten -
- og anbrakte oss i biler.
Mer skriking, mer gråt. Fryktelig fortvilelse.
Og så ble vi ført vekk, men vi visste ikke hvor hen.
Det var fryktelig. Det er umulig å beskrive det.
Det er stadig fryktelig å tenke på det.
Nazistene utdelte eiendommene de hadde stjålet til de nyankomne.
Hvert familieoverhode fikk en nøkkel, et kort -
- og informasjon om å finne sin nye leilighet.
Propagandafilm viser de fantastiske, nye leiligheter.
For Eigis var det slett ikke sånn.
Vi åpnet døren med nøkkelen -
- og gikk inn i et rom som var mørkt.
Jeg tror at persiennene var rullet ned.
Det var et mørkt rom som var en stor forvirret masse.
Det hersket kaos i det rommet.
Man innså at folk var drevet bort veldig hurtig.
Vi var virkelig redde.
Jeg vet ikke riktig hvorfor, men jeg tror at vi var redd for dem, -
- som var blitt drevet vekk så grusomt.
Vi var kanskje redd for at de ville ta hevn.
De nyankomne hadde nå et hjem å bo i, men de hadde ikke noe jobb.
Også det blev løst hurtig.
Før reisen til Greisers Warthegau hadde Irma Eigis far drevet et hotel -
- og en restaurant.
De sa: "Hvis dere vil ha en restaurant -"
"- så må dere gå gjennom byen å forsøke å finne en."
Så vi tre gikk for å se på restauranter.
De fleste restauranter var allerede overtatt av tyskere. Vi var sent ute.
Rikets tyskere og de baltiske tyskere hadde tatt de beste restauranter.
Irmas far fant til sist en restaurant eiet av polakker.
Han informerte nazistene som stjal den til han.
Jeg må snu spørsmålet å spørre hvordan du ville ha det -
- hvis du var tvunget til å ta noe fra en annen.
Hvis man har noen medfølelse for andre mennesker, -
- og kjærlighet til andre mennesker, -
- så føles det fryktelig unaturlig.
Det er noe forferdelig. Det burde ikke skje.
I de polske landområder kunne avhusningene være ennå verre.
Her kunne hele byer rykkes opp med roten.
En natt på sommeren 1940, kom nazistene til Odrawacz, -
- en isolert by i hjertet av Greisers Warthegau.
De ville føre alle byens innbyggere vekk klokken tre om morgenen.
Franz Jagemann var tolk hos styrkene som gjennomførte aksjonen.
Vi kjørte helt frem til byen.
Tysk hærtolk 1940
Et særlig ubehagelig minne er om en SS-mand fra Øvre Schlesien, -
- som også snakket polsk, hvilket betød at vi tolker var overflødige.
Han oppførte seg som en berserk eller røverhøvding.
Han skrek av byboerne, drev dem sammen og brukte vold.
Folk ble slått og sparket så de blødde.
Vitne til polske deportasjoner 1940
De omringet gården, lastet alle på en kjerre -
- og kjørte dem vekk midt på natten.
Om ettermiddagen kom de med disse tyskere.
Franz Jagemann ble forferdet over grusomheten og advarte senere -
- andre polske byer, men han fortsatte allikevel som tolk.
Selvfølgelig. Jeg var der for å hjelpe til med -
- hva vi i dag kaller etnisk utrenskning.
Det er en eufemisme for å drive en hel befolkning vekk.
Jeg vet ikke om det var en bevisst eller ubevisst handling -
- men jeg var tvunget til å advare dem.
Det var det eneste jeg kunne gjøre. Det var ingenting annet.
Tilgi meg.
Innen krigen begynte var det massvis av tyskere her i byene.
Vi gikk på de samme skoler, vi studerte sammen.
Da krigen begynte oppførte de seg som guder.
De kunne drepe en å le av det.
På litt over et år i Greisers Warthegau -
- ble 700000 polakker drevet fra deres hjem.
Greiser sente mange til den delen av Polen som han mente var -
- nazistenes rasetønne - general- guvernemanget under Hans Frank.
Forholdene var fryktelige. Vognene var som dyrevogner.
Det var mørkt, skittent og det var ingenting å spise.
Folk begynte å skrike inne i vognen.
Det var kun et lite vindu som det kunne komme luft inn av.
Mørket og togets krengning... Det var redselsfullt.
Vi kjørte så i sirka åtte eller ti dager -
- innen vi nådde vår destinasjon - Gorlice.
Familien Jeziorkowska ble rett og slett kastet av toget da det var fremme.
På vårparten i 1940 sendte Greiser 15000 polakker om måneden -
- til generalguvernemanget.
Høytstående tjenestemann
Natt etter natt ankom tog med evakuerte til generalguvernemanget.
Folk ble kastet av toget på torget, på jernbanestasjonen og overalt -
- og ingen tok seg av dem.
Vi fikk en telefonsamtale fra distriktsoffiseren.
Han sa at han ikke visste hva han skulle gjøre lenger.
"Flere hundrede mer er kommet."
"Jeg har ikke noe sted å huse dem og ingen mat."
De uanmelte deporteringer fra Greisers distrikt-
- gjorde Hans Frank rasende.
Denne elsker av italiensk opera hadde et landsted utenfor Kraków.
Det var et palass han hadde tatt fra en polsk prins.
Når jeg tenker på Frank -
- må jeg si at han var en tragikomisk figur.
Frank var veldig intelligent.
Han var en dyktig musiker - pianist.
Det var veldig viktigt for Frank hvordan han ble oppfattet.
Han ble hånlig omtalt som "Kongen af Polen".
Hans Frank var stolt over sitt lange bekjentskap med Hitler -
- hvilket var kjennetegnet av Franks sliskeri.
Nasjonalsosialismen er blitt utgangspunktet, -
- kjernen og målet for nasjonalsosialistisk rett-tenking.
Når jeg byr deg velkommen, min Fører, -
- må jeg si, som en av dine eldste kamerater -
- at på grunn av din relasjon til det tyske folk, -
- er uttrykket "kjærlighet til Føreren" for første gang i historien -
- blitt et rettsbegrep.
Frank trodde at sånn fornedring av nazistenes sak var til hans fordel -
- men denne gang viste Himmler at han kunne håndtere Hitler -
- og at timing kunne bety alt.
"Guvernemanget bør forbli en rasebossplass" skrev han i et memo.
Han ga det til Hitler da Føreren var i en lykkerus i mai 1940 -
- takket være suksess mot Frankrike.
Hitler diskuterte det med Himmler, og Himmler skrev at Hitler mente -
- at memoet var "meget godt og korrekt".
I et type-eksempel på hvordan viktige besluttninger kunne taes, -
- nedskrev Hitler aldri selv sin egen mening om saken.
Himmler hadde vunnet slaget.
Kun bevepnet med et nikk fra Hitler kunne han la Greiser -
- fortsette med å deportere polakker til Hans Frank.
Hans Frank håndterte skuffelsen på sin sedvanlige måte.
Han lot sine underordnede tro at han sto bak Hitlers besluttning -
- og at han slett ikke hadde tapt.
Himmlers seier sørget for at kaos fortsatte med å herske i Polen -
- og ikke engang de etniske tyskere slapp for grusom behandling.
Senere under okkupasjonen nektet none etnisk tyske bønder-
- å la seg forflytte, da de led av hjemlengsel.
Dr. Fritz Arlt hjalp med å løse problemet.
I intervjuet påpeker dr. Arlt at han forsøkte å hjelpe befolkningen.
Men dette brevet angående disse bøndene viser en annen side.
Det er signert "Dr. A", for dr. Arlt.
Vi minner han om dets eksistens.
Jaså, hva skal jeg gjøre nå?
Ifølge brevet bør lederne for de etnisk tyske bønder sendes til -
- en konsentrasjonsleir.
Hva trodde du at en konsentrasjonsleir var -
- da du skrev at de burde sendes der?
Hva jeg trodde at det var? Nøyaktig hva det lyder som.
Et leir hvor personer, som på en eller annen måte -
- truer lov og orden skulle konsentreres.
Tenkte du at det kanskje var en vel hard straff?
Jeg beklager, men de visste at de kunne forvente det.
Jeg vet det ikke. Jeg var ikke leirforstander.
Dr. Arlt gikk med i nazistpartiet 1932.
Skammer han seg nå over at han gjorde det?
Jeg skammer meg ikke over at jeg ble nasjonalsosialist.
Jeg gikk med etter nøye å ha overveiet situasjonen.
Men det var en annen gruppe som skulle lide mest i Polen.
De tre millioner polske jøder.
I starten av okkupasjonen samlet nazistene polske jøder sammen -
- og transporterte dem til ghettoen i de store byene.
Nazistene hadde ikke bestemt jødenes endelige skjebne.
Den største ghetto i Greisers distrikt lå i Lód'z.
I foråret i 1940 ble 160000 polske jøder beordret -
- til å samles i en ghetto som var sirka 5 kvadratkilometer stor.
Fange i Lód'zghettoen 1940-1944
Det var ingen leiligheter. Folk visste ikke hvor de skulle gå hen.
Om vinteren var det mange som satt på ryggsekkene sine i snøen -
- med barna deres, med familiene deres, med foreldrene deres
- og ventet på å få tildelt et værelse, ikke engang en leilighet.
Det var ikke lett.
Etter noen uker lukket nazistene jødene inne i ghettoen -
- bak piggtråd.
For å ikke sulte ihjel måtte jødene kjøpe mat til ågerpriser -
- enten fra nazistene eller fra lokalbefolkningen.
Etnisk tysk butikksinnehaver Lód'z 1940 -1941
For meg som forretningsmann å se disse menneskers vanskelige situasjon...
De kunne jo ikke spise en ring.
Hvis de fikk litt brød for den kunne de overleve i et par dager.
Så ser jeg på saken. Jødene var helt enkelt tvunget til å gjøre det.
Både tyskere og polakker tjente på det.
Eugen Zielke var en etnisk tysker, som bodde i Lód'z.
Familien hans eide en kolonialbutikk, og noen av hans slektninger -
- pengeavpresste jøder, hvilket også han tjente på.
Hvis jeg kunne få noe for 100 mark og det var 5000 mark verd, -
- ville jeg være dum hvis jeg ikke kjøpte det.
Sånn er livet.
Man kan si at du ble rik på andres ulykker i ghettoen.
Ja, det kan man si.
Polakkene tjente på det, tyskerne tjente på det, alle tjente på det.
Noen fikk gull og sølv, andre fikk mat for å overleve.
Sånn er livet, som jeg allerede har sagt.
Det var hungersnød. Rasjonene var sulterasjoner.
Jeg spiste for eksempel ikke mer enn to skiver brød om dagen.
En gang sa min ektefelle, "kun to brødskiver, og så tynne?"
Jeg sa, "jeg behøver ikke mer".
Jødene bak piggtråden begynte å kjøpe mat for deres penger.
Så solgte de smykker, pyntegjenstander og til og med tøyet deres.
Når de ikke hadde noe tilbake å selge, begynte de å sulte.
Og når du så disse radmagre -
- som strøk langs med veggene -
- og så hvordan de ble samlet sammen, følte du så medlidenhet?
Selvfølgelig, men jeg kunne ingenting gjøre.
Hvis man ble sett med dem risikerte man å dø med dem.
Sånn er det...
Her hadde den ambisiøse nazisten som drev Lód'z ghettoen kontoret sitt.
Han var en tidligere kaffeimportør fra Bremen ved navn Hans Biebow.
Han kunne gjøre hva han ville i ghettoen.
Til og med forsøke seg med voldtekt og mord.
Hun serverte kaffe for han, og da han så den vakre piken -
- gramset han på henne.
Piken hadde aldri sett en tysk mann.
Hun hadde sett tyskere på avstand, men ikke på så nært hold -
- og hun ville ikke.
Hun var en ung pike og hun gjorde motstand.
Så han rev kjolen av henne.
Det skjedde sannsynligvis ingenting, for hun løp derfra -
- så han skjøt etter henne og traff.
Hun blødde kraftig. Hun gikk tilbake til værelset sitt og la seg der.
Det var fryktelig.
Biebow begynte å bli rik ved å pengeavpresse jødene.
Men i starten av sommeren 1940 steg dødstallet i ghettoen.
Ofrene er begravet på den jødiske kirkegården i Lód'z ghettoen.
Nazistene i området diskuterte heftig hva de skulle gjøre.
Biebows underordnede syntes at tyskerne skulle la alle jøder dø.
Men Biebow visste at han ikke kunne utnytte dem lenger, -
- så han kom på løsningen.
Jødene ble slavearbeidere.
De fremstilte varer, som kunne byttes for mat
Biebow tjente ennå flere penger, men han innså at han måtte -
- dele gevinsten, især med sjefen sin - Arthur Greiser.
Biebow tok for gitt -
- at hvis han kom med gaver til høytstående personer -
- ville han få lov til å fortsette med å drive ghettoen -
- og at han fortsatt skulle være herre over liv og død.
En gang hørte jeg at Biebow var tatt av sted for å besøke Greiser -
- med en stor reiseveske full av ting.
For enden av veien, bygget av slaver, levde Arthur Greiser i luksus -
- i et palass som også var bygget gjennom polakkenes lidelse.
Greiser var ikke et offer, men den som tjente mest på Hitlers politikk.
Han adlød ikke kun ordrer, men tolket Hitlers vage instruksjoner -
- på en måte som han kunne tjene så mye som mulig på.
Han var ikke kun en syndebukk, men valgte å være en tyv og morder.
I de første 20 måneder av okkupasjonen -
- hadde nazistene vist at de hørte til blant verdens grusomste erobrere.
Men det skulle bli ennå verre.