NAZISTENE
En advarsel fra historien
Et land led mer enn noe annet
under nazistene - Polen.
Nesten hver femte polakk døde
under andre verdenskrig.
Her gjennomførtes en av historiens
mest brutale etniske utrenskninger.
En av hjernene bak denne politikken
bodde her, på et stort gods -
- i det vestlige Polen.
Han het Arthur Greiser.
Greisers navn alene
fikk folk til å skjelve, -
- for alle visste hvem han var.
Han tenkte kun på seg selv
og så nesten seg selv som en gud.
Arthur Greisers husholderske
1942-1945
Det var det inntrykk man fikk, og han
var virkelig fryktelig arrogant.
Han utviste stor forakt
for polakkene.
I 1946 ble Greiser stilt for retten
for krigsforbrytelser.
Han så sørgelig ut.
Han hevdet at han falt som offer
for Hitlers politikk -
- og at han kun var syndebukk
for sin herres forbrytelser.
Greiser, som andre ledende
nazister, -
- hevdet at han kun
hadde fulgt ordrer.
Men han løy.
Da Arthur Greiser satt i salongen
i sitt palass med 60 værelser -
- hadde han selvstendighet og makt
som en stor feudalbaron.
Dette er historien om de første
20 måneder av okkupasjonen -
- da menn som Greiser forsøkte å
gjøre Polen til en perfekt nazistat.
DET VILLE ØST
Tyskerne innvaderte Polen
den 1. september 1939.
På fem uker
var den polske hær knust.
Hitlers popularitet skjøt i været.
Tyske soldater så han som det
militære geni som hadde sørget for -
- at de kunne gjenvinne alt det de
hadde tapt etter første verdenskrig.
Tyskland var en supermakt,
og det var Hitlers fortjeneste.
Hitler avslørte sin visjon for Polen:
En fundamental omstrukturering av
landet ifølge nazistenes raseteori.
I august 1939 ble Hitler og Stalin
enig om å dele Polen.
Nazistene skapte tre nye distrikter
i deres del av Polen.
Hitler ville ha at to av dem,
Warthegau under Arthur Greiser -
- og Vestpreussen under Albert
Forster, skulle etnisk utrenses -
- og innlemmes i Tyskland.
I en typisk uklar ordre
ba Hitler Forster og Greiser om å -
- germanisere distriktene, men
han spurte aldri etter metodene.
En sentral del av germaniseringen
var å inndele befolkningen -
- etter utseende, språk og holdning.
En gruppe kunne germaniseres
direkte. Det var de etniske tyskere, -
- som hadde bodd i de deler av
Polen, som var tyske før 1.
verdenskrig.
De ønsket den tyske hær velkommen
som deres frelsere.
Det var en følelse av stor glede -
- da vi forsto at den polske hær
var i uordnet retrett.
Etnisk tysker i Polen
1928-1945
Vi var veldig glad for at Polen
så hurtig ville bli tysk.
Det var veldig imponerende,
og vi trodde -
- at det snart ville finnes
et nytt Stortyskland -
- med eldgamle grenser.
Det ville bli uovervinnelig,
enormt, rikt og virkelig praktfullt.
Charles Bleeker Kohlsaat bodde
med sin familie på store
eiendommer-
- i Greisers provins.
Nazistene omdøpte området
til Bleekersdorf etter familien.
Den alminnelige befolkning i Polen
ble betraktet som skittent -
- og helt og holdent kulturbefridd.
Det var sånn man så på det.
Nazistene mente at tyskerne var
polakkene rasemessig overlegne.
Ikke-germanske Polakker
kunne sendes til et annet distrikt-
- eller arresteres.
Polakker som kunne bli i de tyske
områder ble behandlet som slaver.
Nazistene oppmuntret tyskerne
til å gjøre opp med gamle naboer.
I fangeleiren
stilles morderiske polakkbander -
- ansikt til ansikt
med dårlig behandlede tyskere.
Disse uskyldige mennesker...
Jeg så med mine egne øyne -
- hvordan 20 menn
som jeg kjente godt ble skutt.
Greisers mål var at få så mange
polakker som mulig til å lide.
Han berøvet dem håpet om
at noe ville kunne endres -
- og fikk det til å virke som om at han
ville regjere her for alltid.
I nazikongedømmet Polen
kunne SS gjøre presis som de ville -
- hvilket en tysk soldat bevitnet:
Hundredevis så på
da SS Germanias orkester spilte.
Tysk hærsoldat
1939-1945
Sju eller åtte personer
hang fra galger.
Deres føtter var bundet sammen
og det hang sten fra dem.
Hendene var bundet bak ryggen.
De ble senket ned litt etter litt
så de ville dø en langsom død.
Tungene deres hang ut.
Personene var helt grønne og blå.
Jeg visste ikke hvor jeg befant meg.
Var dette virkeligheten?
Det var så forferdelig
at det knapt kan beskrives.
De spilte kun musikk
fordi at folk skrek så høyt.
Som tysker kan jeg kun si at jeg
skammer meg over det som skjedde.
Jeg følte meg ikke lenger tysk.
Jeg sa til meg selv:
"Jeg er ikke lenger tysk,
for det de gjør er så fryktelig."
Nei, vi tvilte stadig ikke -
- men vi ble forferdet over hvordan
det Tredje rikes vasaller oppførte seg.
Folk sa, "Den store Adolf Hitler
vet ikke hva hans folk gjør," -
- "for han ville aldri tillate det".
Noen tyske offiserer ble
forskrekket over grusomheten.
En generals klage nådde Hitler.
Førerens militæradjudant
skrev Hitlers reaksjon ned.
"Hitler fremfører hard kritikk av den
barnslige oppførsel i lederskapet."
"Man kan ikke føre krig
med Frelsarmeens metoder."
Hitler må ha hatt en visjon for
Polen, men han mente også -
- at menn som Greiser skulle
styre deres områder som de ville, -
- hvilket betydde forskjellig styre.
Greisers rival og nabo,
Albert Forster, -
- som styrte Danzig/Vestpreussen,
gjennomførte den etniske
utrenskningen-
- på en helt annen måte.
Albert Forster, som
var en hengiven nazist -
- var ikke
en streng raseteoritilhenger.
Han mente at det var bedre med
en hurtig germanisering.
Han erklærte helt enkelt
hele grupper polakker for tyskere -
- uten å undersøke etnisk
herkomst.
De forsøkte å germanisere oss.
Germanisert polakk
1940
Ifølge det jeg har hørt, aksepterte
ca. 80% av Bydgoszcz befolkning -
- germaniseringen
da Forster tilbydde det:
"Hvis dere vil være loyale, så
underskriv germaniseringslisten."
Romuald Pilaczynskis onkel bodde
i Posen hvor Arthur Greiser styrte.
Hans familie mødte en annen
skjebne.
Min farbror fra Posen ble ikke
tilbydt germaniseringslisten -
- men ble deportert
til de okkuperte områder, -
- mens vi i Bydgoszczregionen,
130 km nordpå, fikk tilbydt listen.
Romuald Pilaczynskis farbror var,
ifølge Arthur Greiser, polakk -
- mens Romuald,
ifølge Albert Forster, var tysk.
Han og hans familie ble ikke
deportert, og han kunne
utdanne seg -
- men han følte seg ikke tysk.
Ikke noe dokument
kan forandre en polakks sjel -
- til tross for at vi ble tvunget til å
gå til Hitlerjugend-møter
Det var veldig komplisert
å tenke sånn -
- men det er vanskelig å finne
klare tanker i nazistenes politikk.
Det er hva jeg mener.
Albert Forster mente at han handlet
ifølge Hitlers retningslinjer.
Hans nabo, den fanatiske rasist
Arthur Greiser, var rasende.
Greiser skrev og klaget
til sin mentor Heinrich Himmler, -
- som var leder av SS.
"Jeg søker ikke billige suksesser
ved å germanisere folk, -"
"- som ikke klart
kan bevise sin tyske avstamning."
"Som jeg ofte har snakket med deg
om, så trues min etniske politikk -"
"- av den som brukes
i Danzig/Vestpreussen -"
"- ettersom den politikk kan
oppfattes som mer suksessfull."
Akkurat som Greiser var
Himmler glad for raseteorien.
Han trodde at det var vitenskapelig
mulig å utskille en germansk rase.
Forster ble hørt spøke med at
"hvis man ser ut som Himmler, "-
- "burde man ikke
snakke så mye om raseidéen".
Da Himmler hørte om Forsters
massegermanisering, skrev han -
- at han kun skulle germanisere folk
etter nøye etnisk undersøkelse -
- og han poengterte:
"Som gammel nasjonalsosialist vet
du at bare én dråpe uekte blod, -"
"- som kommer inn i noens årer
aldri kan fjernes."
Men Forster ble ikke bekymret
av Himmlers truende brev.
Som gauleiter, eller distriktsleder,
var han i direkte kontakt med Hitler-
- og han mente at Hitler ville
la han styre som han ville.
Han hadde rett. Hitler blandet seg
aldri, og Forster fortsatte sin politikk.
Arthur Greiser hadde flere
problemer.
På høstparten 1939 begynte
tusenvis av etniske tyskere å komme
til Polen.
Ifølge avtalen mellom Hitler og Stalin
måtte de forlate nabolandene -
- å "komme hjem" til Riket.
Greiser var tvunget til å finne et
hjem til disse etniske tyskere.
Propagandafilm viser hvordan
etniske tyskere bydes velkommen -
- av den innfødte
tyske befolkningen i Polen.
Virkeligheten kunne være
en helt annen.
Jeg husker ny-kolonisatørene
tydelig -
- især dem fra Volynien.
Vi var slett ikke ville med dem.
Min familie var det i det minste ikke.
De fleste snakket veldig dårlig tysk.
De hadde en stygg dialekt,
som ingen kunne forstå.
Vi anså dem nesten som polakker,
især da de hadde polske navn.
En familie het Kolodowicz.
Men mange nyankomne ble like
så skuffet som de lokale tyskere.
De trodde at de skulle til Tyskland,
hvilket nazistene mente at de var i.
Det kom helt klart an på
hvordan man definerte Tyskland.
De sa, "hjem til Riket", hvilket vi
selvfølgelig trodde var Tyskland.
Så det var et sjokk
å komme til Polen.
Baltertysker
Vi skulle til Warthegau,
som allerede var germanisert.
De sa at disse forhenværende
tyske områder tilhørte oss nå.
Sånn var Nazitysklands paroler.
Også det var et sjokk.
Vi ble plassert i en transittleir.
Det var gamle skoler
med halm på gulvet.
Der sov vi,
menn og kvinner sammen.
Alle delte ét vaskefat.
Den slags forhold,
etter en så lang reise -
- bevirket at man ble nedslått.
De nyankomne behøvde en fast
bopel.
I Greisers distrikt løste det lett.
Polske familier, som Jeziorkowskas,
fikk ganske enkelt et nattlig besøk.
Det var sent om kvelden,
den 8. november 1939.
Vi var på vei i seng.
Deportert polak
1939
Plutselig så min mor ut
av vinduet og ropte, "tyskere!".
Busser og andre militærkjøretøy
stanset utenfor -
- og straks etter
banket tyskerne på døren.
De braste inn i rommet, inn i
kjøkkenet... De var overalt.
De beordret oss til å
gjøre oss klar til å gå ut.
Det oppsto selvfølgelig kaos.
Gråt, roping.
Barna sov nesten, og plutselig var
det rop og spetakkel.
Tyskerne skubbet til oss.
De slo far i ansiktet.
Vi var så redde og vi gråt.
Jeg var hunderedd og min lillebror
begynte å kaste opp.
Det påvirket han mer enn meg.
Han var to år yngre.
Der nede var det en folkeforsamling.
Tyskerne kastet oss ut på gaten -
- og anbrakte oss i biler.
Mer skriking, mer gråt.
Fryktelig fortvilelse.
Og så ble vi ført vekk,
men vi visste ikke hvor hen.
Det var fryktelig.
Det er umulig å beskrive det.
Det er stadig fryktelig
å tenke på det.
Nazistene utdelte eiendommene de
hadde stjålet til de nyankomne.
Hvert familieoverhode
fikk en nøkkel, et kort -
- og informasjon om
å finne sin nye leilighet.
Propagandafilm viser
de fantastiske, nye leiligheter.
For Eigis var det slett ikke sånn.
Vi åpnet døren med nøkkelen -
- og gikk inn i et rom
som var mørkt.
Jeg tror at persiennene
var rullet ned.
Det var et mørkt rom
som var en stor forvirret masse.
Det hersket kaos i det rommet.
Man innså at folk var drevet bort
veldig hurtig.
Vi var virkelig redde.
Jeg vet ikke riktig hvorfor, men jeg
tror at vi var redd for dem, -
- som var blitt
drevet vekk så grusomt.
Vi var kanskje redd for
at de ville ta hevn.
De nyankomne hadde nå et hjem å
bo i, men de hadde ikke noe jobb.
Også det blev løst hurtig.
Før reisen til Greisers Warthegau
hadde Irma Eigis far drevet et hotel -
- og en restaurant.
De sa: "Hvis dere vil ha en
restaurant -"
"- så må dere gå gjennom byen
å forsøke å finne en."
Så vi tre
gikk for å se på restauranter.
De fleste restauranter var allerede
overtatt av tyskere. Vi var sent ute.
Rikets tyskere og de baltiske tyskere
hadde tatt de beste restauranter.
Irmas far fant til sist en
restaurant eiet av polakker.
Han informerte nazistene
som stjal den til han.
Jeg må snu spørsmålet å spørre
hvordan du ville ha det -
- hvis du var tvunget til å ta noe
fra en annen.
Hvis man har noen medfølelse
for andre mennesker, -
- og kjærlighet til andre mennesker, -
- så føles det fryktelig unaturlig.
Det er noe forferdelig.
Det burde ikke skje.
I de polske landområder kunne
avhusningene være ennå verre.
Her kunne hele byer
rykkes opp med roten.
En natt på sommeren 1940,
kom nazistene til Odrawacz, -
- en isolert by
i hjertet av Greisers Warthegau.
De ville føre alle byens innbyggere
vekk klokken tre om morgenen.
Franz Jagemann var tolk hos
styrkene som gjennomførte aksjonen.
Vi kjørte helt frem til byen.
Tysk hærtolk
1940
Et særlig ubehagelig minne er om
en SS-mand fra Øvre Schlesien, -
- som også snakket polsk, hvilket
betød at vi tolker var overflødige.
Han oppførte seg som en berserk
eller røverhøvding.
Han skrek av byboerne,
drev dem sammen og brukte vold.
Folk ble slått og sparket
så de blødde.
Vitne til polske deportasjoner
1940
De omringet gården,
lastet alle på en kjerre -
- og kjørte dem vekk
midt på natten.
Om ettermiddagen kom de
med disse tyskere.
Franz Jagemann ble forferdet over
grusomheten og advarte senere -
- andre polske byer, men han
fortsatte allikevel som tolk.
Selvfølgelig.
Jeg var der for å hjelpe til med -
- hva vi i dag kaller etnisk
utrenskning.
Det er en eufemisme for
å drive en hel befolkning vekk.
Jeg vet ikke om det var
en bevisst eller ubevisst handling -
- men jeg var tvunget
til å advare dem.
Det var det eneste jeg kunne gjøre.
Det var ingenting annet.
Tilgi meg.
Innen krigen begynte var det
massvis av tyskere her i byene.
Vi gikk på de samme skoler,
vi studerte sammen.
Da krigen begynte
oppførte de seg som guder.
De kunne drepe en
å le av det.
På litt over et år
i Greisers Warthegau -
- ble 700000 polakker drevet
fra deres hjem.
Greiser sente mange til den delen
av Polen som han mente var -
- nazistenes rasetønne - general-
guvernemanget under Hans Frank.
Forholdene var fryktelige.
Vognene var som dyrevogner.
Det var mørkt, skittent
og det var ingenting å spise.
Folk begynte å skrike inne i vognen.
Det var kun et lite vindu som
det kunne komme luft inn av.
Mørket og togets krengning...
Det var redselsfullt.
Vi kjørte så
i sirka åtte eller ti dager -
- innen vi nådde
vår destinasjon - Gorlice.
Familien Jeziorkowska ble rett og
slett kastet av toget da det var
fremme.
På vårparten i 1940 sendte Greiser
15000 polakker om måneden -
- til generalguvernemanget.
Høytstående tjenestemann
Natt etter natt ankom tog med
evakuerte til generalguvernemanget.
Folk ble kastet av toget på torget,
på jernbanestasjonen og overalt -
- og ingen tok seg av dem.
Vi fikk en telefonsamtale
fra distriktsoffiseren.
Han sa at han ikke visste
hva han skulle gjøre lenger.
"Flere hundrede mer er kommet."
"Jeg har ikke noe sted å huse dem
og ingen mat."
De uanmelte deporteringer
fra Greisers distrikt-
- gjorde Hans Frank rasende.
Denne elsker av italiensk opera
hadde et landsted utenfor Kraków.
Det var et palass
han hadde tatt fra en polsk prins.
Når jeg tenker på Frank -
- må jeg si
at han var en tragikomisk figur.
Frank var veldig intelligent.
Han var en dyktig musiker - pianist.
Det var veldig viktigt for Frank
hvordan han ble oppfattet.
Han ble hånlig omtalt
som "Kongen af Polen".
Hans Frank var stolt over
sitt lange bekjentskap med Hitler -
- hvilket var kjennetegnet av
Franks sliskeri.
Nasjonalsosialismen
er blitt utgangspunktet, -
- kjernen og målet
for nasjonalsosialistisk rett-tenking.
Når jeg byr deg velkommen,
min Fører, -
- må jeg si,
som en av dine eldste kamerater -
- at på grunn av din relasjon
til det tyske folk, -
- er uttrykket "kjærlighet til Føreren"
for første gang i historien -
- blitt et rettsbegrep.
Frank trodde at sånn fornedring av
nazistenes sak var til hans fordel -
- men denne gang viste Himmler
at han kunne håndtere Hitler -
- og at timing kunne bety alt.
"Guvernemanget bør forbli en
rasebossplass" skrev han i et memo.
Han ga det til Hitler da Føreren
var i en lykkerus i mai 1940 -
- takket være suksess mot
Frankrike.
Hitler diskuterte det med Himmler,
og Himmler skrev at Hitler mente -
- at memoet var
"meget godt og korrekt".
I et type-eksempel på hvordan
viktige besluttninger kunne taes, -
- nedskrev Hitler aldri selv
sin egen mening om saken.
Himmler hadde vunnet slaget.
Kun bevepnet med et nikk
fra Hitler kunne han la Greiser -
- fortsette med å deportere polakker
til Hans Frank.
Hans Frank håndterte skuffelsen
på sin sedvanlige måte.
Han lot sine underordnede tro
at han sto bak Hitlers besluttning -
- og at han slett ikke hadde tapt.
Himmlers seier sørget for at
kaos fortsatte med å herske i Polen -
- og ikke engang de etniske tyskere
slapp for grusom behandling.
Senere under okkupasjonen
nektet none etnisk tyske bønder-
- å la seg forflytte,
da de led av hjemlengsel.
Dr. Fritz Arlt
hjalp med å løse problemet.
I intervjuet påpeker dr. Arlt at
han forsøkte å hjelpe befolkningen.
Men dette brevet angående
disse bøndene viser en annen side.
Det er signert "Dr. A",
for dr. Arlt.
Vi minner han om dets eksistens.
Jaså, hva skal jeg gjøre nå?
Ifølge brevet bør lederne for de
etnisk tyske bønder sendes til -
- en konsentrasjonsleir.
Hva trodde du
at en konsentrasjonsleir var -
- da du skrev
at de burde sendes der?
Hva jeg trodde at det var?
Nøyaktig hva det lyder som.
Et leir hvor personer,
som på en eller annen måte -
- truer lov og orden
skulle konsentreres.
Tenkte du at det kanskje var
en vel hard straff?
Jeg beklager, men de visste
at de kunne forvente det.
Jeg vet det ikke.
Jeg var ikke leirforstander.
Dr. Arlt gikk med i nazistpartiet
1932.
Skammer han seg
nå over at han gjorde det?
Jeg skammer meg ikke
over at jeg ble nasjonalsosialist.
Jeg gikk med etter nøye å
ha overveiet situasjonen.
Men det var en annen gruppe
som skulle lide mest i Polen.
De tre millioner polske jøder.
I starten av okkupasjonen samlet
nazistene polske jøder sammen -
- og transporterte dem til ghettoen
i de store byene.
Nazistene hadde ikke bestemt
jødenes endelige skjebne.
Den største ghetto i
Greisers distrikt lå i Lód'z.
I foråret i 1940 ble
160000 polske jøder beordret -
- til å samles i en ghetto som var
sirka 5 kvadratkilometer stor.
Fange i Lód'zghettoen
1940-1944
Det var ingen leiligheter. Folk
visste ikke hvor de skulle gå hen.
Om vinteren var det mange som
satt på ryggsekkene sine i snøen -
- med barna deres, med
familiene deres, med foreldrene deres
- og ventet på å få tildelt et
værelse, ikke engang en leilighet.
Det var ikke lett.
Etter noen uker lukket
nazistene jødene inne i ghettoen -
- bak piggtråd.
For å ikke sulte ihjel måtte
jødene kjøpe mat til ågerpriser -
- enten fra nazistene
eller fra lokalbefolkningen.
Etnisk tysk butikksinnehaver
Lód'z 1940 -1941
For meg som forretningsmann å
se disse menneskers vanskelige
situasjon...
De kunne jo ikke spise en ring.
Hvis de fikk litt brød for den
kunne de overleve i et par dager.
Så ser jeg på saken. Jødene var
helt enkelt tvunget til å gjøre det.
Både tyskere og polakker
tjente på det.
Eugen Zielke var en etnisk tysker,
som bodde i Lód'z.
Familien hans eide en
kolonialbutikk, og noen av hans
slektninger -
- pengeavpresste jøder,
hvilket også han tjente på.
Hvis jeg kunne få noe for 100 mark
og det var 5000 mark verd, -
- ville jeg være dum hvis jeg ikke
kjøpte det.
Sånn er livet.
Man kan si at du ble rik på
andres ulykker i ghettoen.
Ja, det kan man si.
Polakkene tjente på det, tyskerne
tjente på det, alle tjente på det.
Noen fikk gull og sølv,
andre fikk mat for å overleve.
Sånn er livet,
som jeg allerede har sagt.
Det var hungersnød.
Rasjonene var sulterasjoner.
Jeg spiste for eksempel ikke mer
enn to skiver brød om dagen.
En gang sa min ektefelle,
"kun to brødskiver, og så tynne?"
Jeg sa, "jeg behøver ikke mer".
Jødene bak piggtråden begynte
å kjøpe mat for deres penger.
Så solgte de smykker,
pyntegjenstander og til og med
tøyet deres.
Når de ikke hadde noe tilbake
å selge, begynte de å sulte.
Og når du så disse radmagre -
- som strøk langs med veggene -
- og så hvordan de ble samlet
sammen, følte du så medlidenhet?
Selvfølgelig,
men jeg kunne ingenting gjøre.
Hvis man ble sett med dem
risikerte man å dø med dem.
Sånn er det...
Her hadde den ambisiøse nazisten
som drev Lód'z ghettoen kontoret
sitt.
Han var en tidligere kaffeimportør
fra Bremen ved navn Hans Biebow.
Han kunne
gjøre hva han ville i ghettoen.
Til og med
forsøke seg med voldtekt og mord.
Hun serverte kaffe for han,
og da han så den vakre piken -
- gramset han på henne.
Piken hadde aldri sett en tysk mann.
Hun hadde sett tyskere på avstand,
men ikke på så nært hold -
- og hun ville ikke.
Hun var en ung pike
og hun gjorde motstand.
Så han rev kjolen av henne.
Det skjedde sannsynligvis ingenting,
for hun løp derfra -
- så han skjøt etter henne og traff.
Hun blødde kraftig. Hun gikk tilbake
til værelset sitt og la seg der.
Det var fryktelig.
Biebow begynte å bli rik
ved å pengeavpresse jødene.
Men i starten av sommeren 1940
steg dødstallet i ghettoen.
Ofrene er begravet på den jødiske
kirkegården i Lód'z ghettoen.
Nazistene i området diskuterte
heftig hva de skulle gjøre.
Biebows underordnede syntes at
tyskerne skulle la alle jøder dø.
Men Biebow visste at han ikke
kunne utnytte dem lenger, -
- så han kom på løsningen.
Jødene ble slavearbeidere.
De fremstilte varer,
som kunne byttes for mat
Biebow tjente ennå flere penger,
men han innså at han måtte -
- dele gevinsten,
især med sjefen sin - Arthur Greiser.
Biebow tok for gitt -
- at hvis han kom med gaver
til høytstående personer -
- ville han få lov til
å fortsette med å drive ghettoen -
- og at han fortsatt skulle være herre
over liv og død.
En gang hørte jeg at Biebow var tatt
av sted for å besøke Greiser -
- med en stor reiseveske full av ting.
For enden av veien, bygget av slaver,
levde Arthur Greiser i luksus -
- i et palass som også var bygget
gjennom polakkenes lidelse.
Greiser var ikke et offer, men den
som tjente mest på Hitlers politikk.
Han adlød ikke kun ordrer, men
tolket Hitlers vage instruksjoner -
- på en måte som han kunne
tjene så mye som mulig på.
Han var ikke kun en syndebukk, men
valgte å være en tyv og morder.
I de første 20 måneder
av okkupasjonen -
- hadde nazistene vist at de hørte til
blant verdens grusomste erobrere.
Men det skulle bli ennå verre.