NAZISTERNE
En advarsel fra historien
Et land led mere end noget andet under nazisterne- Polen.
Næsten hver femte polak døde under anden verdenskrig.
Her gennemførtes en af historiens mest brutale etniske udrensninger.
En af hjernerne bag denne politik boede her, på et stort gods -
- i det vestlige Polen.
Han hed Arthur Greiser.
Greisers navn alene fik folk at ryste, -
for alle vidste hvem han var.
Han tænkte kun på sig selv og så næsten sig selv som en gud.
Arthur Greisers husholderske 1942-1945
Det var det indtryk man fik og han var virkelig frygteligt arrogant.
Han udviste stor foragt for polakkerne.
I 1946 blev Greiser stillet for retten for krigsforbrydelser.
Han så sørgelig ud.
Han hævdede at han faldt offer for Hitlers politik-
- og at han kun var syndebuk for sin herres forbrydelse.
Greiser, som andre ledende nazister, -
- hævdede at han kun havde fulgt ordrer.
Men han løj.
Da Arthur Greiser sad i salonen i sit palads med 60 værelser-
- havde han selvstændighed og magt som en stor feudalbaron.
Dette er historien om de første 20 måneder af okkupationen-
- da mænd som Greiser forsøgte at gøre Polen til en perfekt nazistat.
DEN VILDE ØSTEN
Tyskerne invaderede Polen den 1. september 1939.
På fem uger var den polske hær knust.
Hitlers popularitet skød i vejret.
Tyske soldater så ham som det militære geni der havde sørget for-
- at de kunne genvinde alt det de havde tabt efter første verdenskrig.
Tyskland var en supermagt, og det var Hitlers fortjeneste.
Hitler afslørede sin vision for Polen:
En fundamental omstrukturering af landet ifølge nazisternes raceteori.
I august 1939 blev Hitler og Stalin enige om at dele Polen.
Nazisterne skabte tre nye distrikter i deres del af Polen.
Hitler ville have at to af dem, Warthegau under Arthur Greiser -
- og Vestpreussen under Albert Forster, skulle etnisk udrenses -
- og indlemmes i Tyskland.
I en typisk uklar ordre bad Hitler Forster og Greiser om at-
- germanisere distrikterne, men han spurgte aldrig til metoderne.
En central del af germaniseringen var at inddele befolkningen -
- efter udseende, sprog og holdning.
En gruppe kunne germaniseres direkte. Det var de etniske tyskere, -
- der havde boet i de dele af Polen, der var tyske før 1. verdenskrig.
De bød den tyske hær velkommen som deres frelsere.
Der var en følelse af stor glæde -
da vi forstod at den polske hær var i uordnet retræte.
Etnisk tysker i Polen 1928-1945
Vi var meget glade over at Posen så hurtigt ville blive tysk.
Det var meget imponerende, og vi troede -
at der snart ville findes et nyt Stortyskland -
med ældgamle grænser.
Det ville blive uovervindeligt, enormt, rigt og virkeligt pragtfuldt.
Charles Bleeker Kohlsaat boede med sin familie på store ejendomme-
- i Greisers provins.
Nazisterne omdøbte området til Bleekersdorf efter familien.
Den almindelige befolkning i Polen blev betragtet som beskidt -
og helt og holdent kulturbefriet.
Det var sådan man så på det.
Nazisterne mente at tyskerne var polakkerne racemæssigt overlegne.
Ikke-germanske Polakker kunne sendes til et andet distrikt-
- eller arresteres.
Polakker, der kunne blive i de tyske områder behandledes som slaver.
Nazisterne opmuntrede tyskerne til at gøre op med gamle naboer.
I fangelejren stilles morderiske polakbander-
- ansigt til ansigt med dårligt behandlede tyskere.
Disse uskyldige mennesker... Jeg så med mine egne øjne -
hvordan 20 mænd som jeg kendte godt blev skudt.
Greisers mål var at få så mange polakker som muligt til at lide.
Han berøvede dem håbet om at noget ville kunne ændres -
og fik det at virke som om at han ville regere her for altid.
I nazikongedømmet Polen kunne SS gøre præcis som de ville-
- hvilket en tysk soldat bevidnede:
Hundreder så på da SS Germanias orkester spillede.
Tysk hærsoldat 1939-1945
Syv eller otte personer hang fra galger.
Deres fødder var bundet sammen og der hang sten fra dem.
Hænderne var bundet bag ryggen.
De blev sænket ned lidt efter lidt så de ville dø en langsom død.
Deres tunger hang ud. Personerne var helt grønne og blå.
Jeg vidste ikke hvor jeg befandt mig. Var dette virkeligheden?
Det var så slemt at det knap kan beskrives.
De spillede kun musik fordi at folk skreg så højt.
Som tysker kan jeg kun sige at jeg skammer mig over det, der skete.
Jeg følte mig ikke længere tysk. Jeg sagde til mig selv:
"Jeg er ikke længere tysk, for det de gør er så frygteligt."
Nej, vi tvivlede stadig ikke -
men vi blev forfærdet over hvordan det Tredje riges vasaller opførte sig.
Folk sagde, "den store Adolf Hitler kan ikke vide hvad hans folk gør,"-
"for han ville aldrig tillade det".
Nogle tyske officerer blev forskrækket over grusomheden.
En generals klage nåede Hitler.
Führerens militæradjudant skrev Hitlers reaktion ned.
"Hitler fremfører hård kritik af den barnlige attitude i lederskabet."
"Man kan ikke føre krig med Frelsens Hær metoder."
Hitler må have haft en vision for Polen, men han mente også -
- at mænd som Greiser skulle styre deres områder som de ville, -
- hvilket betød forskelligt styre.
Greisers rival og nabo, Albert Forster, -
- som styrede Danzig/Vestpreussen, gennemførte den etniske udrensning-
- på en helt anden måde.
Albert Forster, som givetvis var en hengiven nazist-
- var ikke en streng raceteoritilhænger.
Han mente at det var bedre med en hurtig germanisering.
Han erklærede helt enkelt hele grupper polakker for tyskere -
- uden at undersøge etniske herkomst.
De forsøgte at germanisere os.
Germaniseret polak 1940
Ifølge det jeg har hørt, accepterede ca. 80% af Bydgoszcz befolkning -
germaniseringen da Forster tilbød det:
"Hvis I vil være loyale, så underskriv germaniseringslisten."
Romuald Pilaczynskis farbror boede i Posen hvor Arthur Greiser styrede.
Hans familie mødte en anden skæbne.
Min farbror fra Posen blev ikke tilbudt germaniseringslisten -
men blev deporteret til de okkuperede områder, -
mens vi i Bydgoszczregionen, 130 km nordpå, fik tilbudt listen.
Romuald Pilaczynskis farbror var, ifølge Arthur Greiser, polak -
- mens Romuald, ifølge Albert Forster, var tysk.
Han og hans familie deporteredes ikke, og han kunne uddanne sig-
- men han følte sig ikke tysk.
Intet dokument kan ændre en polaks sjæl -
til trods for at vi blev tvunget til at gå til Hitlerjugend-møder
Det var meget kompliceret at tænke sådan -
men det er svært at finde klare tanker i nazisternes politik.
Det er hvad jeg mener.
Albert Forster mente at han handlede ifølge Hitlers retningslinjer.
Hans nabo, den fanatiske racist Arthur Greiser, var rasende.
Greiser skrev og klagede til sin mentor Heinrich Himmler, -
- som var leder af SS.
"Jeg søger ikke billige succeser ved at germanisere folk, -"
"- som ikke klart kan bevise sin tyske herkomst."
"Som jeg ofte har talt med dig om, så trues min etniske politik-"
"- af den, der bruges i Danzig/Vestpreussen-"
"- eftersom den politik kan opfattes som mere succesfuld."
Præcis som Greiser var Himmler raceteorien hengiven.
Han troede at det var videnskabeligt muligt at udskille en germansk race.
Forster blev hørt spøge med at "hvis man ser ud som Himmler,"-
- "burde man ikke tale så meget om raceidéen".
Da Himmler hørte om Forsters massegermanisering, skrev han -
- at han kun skulle germanisere folk efter nøje etnisk undersøgelse-
- og han pointerede:
"Som gammel nationalsocialist ved du at blot én dråbe uægte blod, -"
"- der kommer ind i nogens årer aldrig kan fjernes."
Men Forster blev ikke bekymret af Himmlers truende brev.
Som gauleiter, eller distriktsleder, var han i direkte kontakt med Hitler-
- og han mente at Hitler ville lade ham styre som han ville.
Han havde ret. Hitler blandede sig aldrig og Forster fortsatte sin politik.
Arthur Greiser havde flere problemer.
I efteråret '39 begyndte tusinder af etniske tyskere at komme til Polen.
Ifølge aftalen mellem Hitler og Stalin måtte de forlade nabolandene -
- og "komme hjem" til Riget.
Greiser var tvunget til at finde et hjem til disse etniske tyskere.
Propagandafilm viser hvordan etniske tyskere bydes velkommen-
- af den indfødte tyske befolkning i Polen.
Virkeligheden kunne være en helt anden.
Jeg husker ny-kolonisatørerne tydeligt -
især dem fra Volynien.
Vi var slet ikke vilde med dem. Min familie var det i det mindste ikke.
De fleste talte meget dårligt tysk.
De havde en grim dialekt, som ingen kunne forstå.
Vi anså dem næsten som polakker, især da de havde polske navn.
En familie hed Kolodowicz.
Men mange nyankomne blev lige så skuffet som de lokale tyskere.
De troede at de skulle til Tyskland, hvilket nazisterne mente at de var i.
Det kom helt klart an på> hvordan man definerede Tyskland.
De sagde, "hjem til Riget", hvilket vi selvfølgelig troede var Tyskland.
Så det var et chok at komme til Polen.
Baltertysker
Vi skulle til Warthegau, som allerede var germaniseret.
De sagde at disse forhenværende tyske territorier nu tilhørte os.
Sådan var Nazitysklands paroler.
Også det var et chok.
Vi blev placeret i en transitlejr.
Det var gamle skoler med halm på gulvet.
Der sov vi, mænd og kvinder sammen.
Alle deltes om ét vaskefad.
Den slags forhold, efter en så lang rejse -
bevirkede at man blev nedslået.
De nyankomne behøvede en fast bopæl.
I Greiser distrikt løstes det let.
Polske familier, som Jeziorkowskas, fik ganske enkelt et natligt besøg.
Det var sent om aftenen, den 8. november 1939.
Vi var på vej i seng.
Deporteret polak 1939
Pludselig så min mor ud af vinduet og råbte, "tyskere!".
Busser og andre militærkøretøjer standsede udenfor-
og straks derefter bankede tyskerne på døren.
De brasede ind i rummet, ind i køkkenet... De var overalt.
De beordrede os til at at gøre os klar og gå ud.
Der opstod selvfølgelig kaos. Gråd, råben.
Børnene sov næsten, og pludselig var var der larm og råben.
Tyskerne skubbede til os. De slog far i ansigtet.
Vi var så bange og vi græd.
Jeg var hunderæd og min lillebror begyndte at kaste op.
Det påvirkede ham mere end mig. Han var to år yngre.
Dernede var der en folkeforsamling.
Tyskerne smed ud os på gaden -
og anbragte os i biler.
Mere skrigen, mere gråd. Frygtelig fortvivlelse.
Og så blev vi ført væk, men vi vidste ikke hvor hen.
Det var frygteligt. Det er umuligt at beskrive det.
Det er stadig svært at tænke på det.
Nazisterne uddelte ejendommene de havde stjålet til de nyankomne.
Hvert familieoverhoved fik en nøgle, et kort-
- og information om at finde sin nye lejlighed.
Propagandafilm viser de fantastiske, nye lejligheder.
For Eigis var det slet ikke sådan.
Vi åbnede døren med nøglen -
og gik ind i et rum, som var mørkt.
Jeg tror at persiennerne var rullet ned.
Det var et mørkt rum som var en stor forvirret masse.
Der herskede kaos i det rum.
Man indså at folk var drevet bort meget hastigt.
Vi var virkelig bange.
Jeg ved ikke rigtigt hvorfor, men jeg tror at vi var bange for dem, -
som var blevet så drevet væk så grusomt.
Vi var måske bange for at de ville tage hævn.
De nyankomne havde nu et hjem at bo i, men de havde intetjob.
Også det blev løst hurtigt.
Før rejsen til Greisers Warthegau havde Irma Eigis far drevet et hotel -
- og en restaurant.
De sagde: "Hvis I vil have en restaurant -"
"- så må I gå gennem byen og forsøge at finde en."
Så vi tre gik for at se på restauranter.
De fleste restauranter var allerede overtaget af tyskere. Vi var sent ude.
Rigets tyskere og de baltiske tyskere havde taget de bedste restauranter.
Irmas far fandt til sidst en restaurant ejet af polakker.
Han informerede nazisterne som stjal den til ham.
Jeg må vende spørgsmålet og spørge hvordan du ville have det -
hvis du var tvunget til at tage noget fra en anden.
Hvis man har nogen medfølelse for andre mennesker, -
og kærlighed til andre mennesker, -
så føles det meget unaturligt.
Det er noget frygteligt. Det burde ikke ske.
I de polske landområder kunne afhusningerne være endnu værre.
Her kunne hele byer rykkes op med rode.
En nat, i sommeren 1940, kom nazisterne til Odrawacz, -
- en isoleret by i hjertet af Greisers Warthegau.
De ville føre alle byens indbyggere væk klokken tre om morgenen.
Franz Jagemann var tolk hos styrkerne, der gennemførte aktionen.
Vi kørte helt frem til byen.
Tysk hærtolk 1940
Et særligt ubehageligt minde er om en SS-mand fra Øvre Schlesien, -
som også talte polsk, hvilket betød at vi tolke var overflødige.
Han opførte sig som en bersærk eller røverhøvding.
Han skreg af byboerne, drev dem sammen og brugte vold.
Folk blev slået og sparket så de blødte.
Vidne til polske deportationer 1940
De omringede gården, lastede alle på en kærre -
og kørte de dem væk midt om natten.
Om eftermiddagen kom de med disse tyskere.
Franz Jagemann blev forfærdet over grusomheden og advarede senere -
- andre polske byer, men han fortsatte alligevel som tolk.
Selvfølgelig. Jeg var der for at hjælpe til med -
hvad vi i dag kalder etnisk udrensning.
Det er en eufemisme for at drive en hel befolkning væk.
Jeg ved ikke om det var en bevidst eller ubevidst handling -
men jeg var tvunget til at advare dem.
Det var det eneste jeg kunne gøre. Der var intet andet.
Tilgiv mig.
Inden krigen begyndte var der masser af tyskere her i byerne.
Vi gik i de samme skoler, vi studerede sammen.
Da krigen begyndte opførte de sig som guder.
De kunne dræbe en og le af det.
På lidt over et år i Greisers Warthegau-
- blev 700000 polakker drevet fra deres hjem.
Greiser sendte mange til den del af Polen som han mente var-
- nazisternes racetønde - general- guvernementet under Hans Frank.
Forholdene var frygtelige. Vognene var som dyrevogne.
Der var mørkt, beskidt og der var intet at spise.
Folk begyndte skrige inde i vognen.
Der var kun et lille vindue som der kunne komme luft ind af.
Mørket og togets krængen... Det var rædselsfuldt.
Vi kørte så i cirka otte eller ti dage -
inden vi nåede vores destination - Gorlice.
Familien Jeziorkowska blev slet og ret smidt af toget da det var fremme.
I foråret i 1940 sendte Greiser 15000 polakker om måneden -
- til generalguvernementet.
Højtstående tjenestemand
Nat efter nat ankom tog med evakuerede til generalguvernementet.
Folk blev smidt af toget på torvet, på jernbanestationen og overalt -
og ingen tog sig af dem.
Vi fik en telefonsamtale fra distriktsofficeren.
Han sagde at han ikke vidste hvad han skulle gøre længere.
"Flere hundrede mere er ankommet."
"Jeg har intet sted at indhuse dem og ingen mad."
De uanmeldte deporteringer fra Greisers distrikt-
- gjorde Hans Frank rasende.
Denne elsker af italiensk opera havde etlandsted udenfor Kraków.
Det var et palads han havde taget fra en polsk prins.
Når jeg tænker på Frank -
må jeg sige at han var en tragikomisk figur.
Frank var meget intelligent.
Han var en dygtig musiker- pianist.
Det var meget vigtigt for Frank hvordan han blev opfattet.
Han blev hånligt kaldt for "Kongen af Polen".
Hans Frank var stolt over sit lange bekendtskab med Hitler-
- hvilket var kendetegnet af Franks sleskeri.
Nationalsocialismen er blevet udgangspunktet, -
kernen og målet for nationalsocialistisk rettænkning.
Når jeg byder dig velkommen, min Führer, -
må jeg sige, som en af dine ældste kamerater-
at på grund af din relation til det tyske folk, -
er udtrykket "kærlighed til Führeren" for første gang i historien -
blevet et retsbegreb.
Frank troede at sådan fornedring af nazisternes sag var til hans fordel-
- men denne gang viste Himmler at han kunne håndtere Hitler-
- og at timing kunne betyde alt.
"Guvernementet bør forblive en racelosseplads" skrev han i et memo.
Han gav det til Hitler da Führeren var i en lykkerus i maj 1940-
- takket være succes mod Frankrig.
Hitler diskuterede det med Himmler, og Himmler skrev at Hitler mente-
- at memoet var "meget godt og korrekt".
I et typeeksempel på hvordan vigtige beslutninger kunne tages, -
- nedskrev Hitler aldrig selv sin egen mening om sagen.
Himmler havde vundet slaget.
Kun bevæbnet med et nik fra Hitler kunne han lade Greiser-
- fortsætte med at deportere polakker til Hans Frank.
Hans Frank håndterede skuffelsen på sin sædvanlige måde.
Han lod sine underordnede tro at han stod bag Hitlers beslutning-
- og at han slet ikke havde tabt.
Himmlers sejr sørgede for at kaos fortsatte med at herske i Polen-
- og ikke engang de etniske tyskere slap for grusom behandling.
Senere under okkupationen nægtede nogle etnisk tyske bønder-
- atlade sig forflytte, da de led af hjemve.
Dr. Fritz Arlt hjalp med at løse problemet.
I interviewet påpeger dr. Arlt at han forsøgte at hjælpe befolkningen.
Men dette brev angående disse bønder viser en anden side.
Det er signeret "Dr. A", for dr. Arlt.
Vi minder ham om dets eksistens.
Jaså, hvad skal jeg gøre nu?
Ifølge brevet bør lederne for de etnisk tyske bønder sendes til -
- en koncentrationslejr.
Hvad troede du at en koncentrationslejr var-
- da du skrev at de burde sendes dertil?
Hvad jeg troede at det var? Præcis hvad det lyder som.
Et lejr hvor personer, som på en eller anden måde -
truer lov og orden skulle koncentreres.
Tænkte du at det måske var en vel hård straf?
Jeg beklager, men de vidste at de kunne forvente det.
Jeg ved det ikke. Jeg var ikke lejrforstander.
Dr. Arlt gik med i nazistpartiet 1932.
Skammer han sig nu over at han gjorde det?
Jeg skammer mig ikke over at jeg blev nationalsocialist.
Jeg gik med efter nøje at have overvejet situationen.
Men det var en anden gruppe, som skulle lide mest i Polen.
De tre millioner polske jøder.
I starten af okkupationen samlede nazisterne polske jøder sammen-
- og transporterede dem til ghettoen i de store byer.
Nazisterne havde ikke bestemt jødernes endelige skæbne.
Den største ghetto i Greisers distrikt lå i Lódz.
I foråret i 1940 blev 160000 polske jøder beordret-
- til at samles i en ghetto, som var cirka 5 kvadratkilometer stor.
Fange i Lódzghettoen 1940-1944
Der var ingen lejligheder. Folk vidste ikke hvor de skulle gå hen.
Om vinteren var der mange, der sad på sine rygsække i sneen -
med deres børn, med deres familier, med deres forældre -
og ventede på at få tildelt et værelse, ikke engang en lejlighed.
Det var ikke let.
Efter nogle uger lukkede nazisterne jøderne inde i ghettoen -
- bag pigtråd.
For at ikke sulte ihjel måtte jøderne købe mad til ågerpriser -
- enten fra nazisterne eller fra lokalbefolkningen.
Etnisk tysk butiksindehaver Lódz 1940 -1941
For mig som forretningsmand at se disse menneskers svære situation...
De kunne jo ikke spise en ring.
Hvis de fik lidt brød for den kunne de overleve i et par dage.
Så ser jeg på sagen. Jøderne var helt enkelt tvunget til at gøre det.
Både tyskere og polakker tjente på det.
Eugen Zielke var en etnisk tysker, som boede i Lódz.
Hans familie ejede en fødevarebutik, og nogle af hans slægtninge-
- pengeafpressede jøder, hvilket også han tjente på.
Hvis jeg kunne få noget for 100 mark og det var 5000 mark værd, -
ville jeg være dum hvis jeg ikke købte det.
Sådan er livet.
Man kan sige at du blev rig på> andres ulykke i ghettoen.
Ja, det kan man sige.
Polakkerne tjente på det, tyskerne tjente på det, alle tjente på det.
Nogle fik guld og sølv, andre fik mad for at overleve.
Sådan er livet, som jeg allerede har sagt.
Der var hungersnød. Rationerne var sulterationer.
Jeg spiste for eksempel ikke mere end to skiver brød om dagen.
En gang sagde min ægtefælle, "kun to brødskiver, og så tynde?"
Jeg sagde, "jeg behøver ikke mere".
Jøderne bag pigtråden begyndte at købe mad for deres penge.
Så solgte de smykker, pyntegenstande og sågar deres tøj.
Når de ikke havde noget tilbage at sælge begyndte de at sulte.
Og når du så disse benrade -
- som strøg langs med væggene -
- og så hvordan de blev gennet sammen, følte du så medlidenhed?
Selvfølgelig, men jeg kunne intet gøre.
Hvis man blev set med dem risikerede man at dø med dem.
Sådan er det...
Her havde den ambitiøse nazist, der drev Lódzghettoen sit kontor.
Han var en tidligere kaffeimportør fra Bremen ved navn Hans Biebow.
Han kunne gøre hvad han ville i ghettoen.
Sågar forsøge sig med voldtægt og mord.
Hun serverede kaffe for ham, og da han så den smukke pige -
gramsede han på hende.
Pigen havde aldrig set en tysk mand.
Hun havde set tyskere på afstand, men ikke på så nært hold -
og hun ville ikke.
Hun var en ung pige og hun gjorde modstand.
Så han rev kjolen af hende.
Der skete sandsynligvis intet, for hun løb derfra -
så han skød efter hende og ramte.
Hun blødte kraftigt. Hun gik tilbage til sit værelse og lagde sig der.
Det var frygteligt.
Biebow begyndte at blive rig ved at pengeafpresse jøderne.
Men i starten af sommeren 1940 steg dødstallet i ghettoen.
Ofrene er begravet på den jødiske kirkegård i Lódzghettoen.
Nazisterne i området diskuterede heftigt hvad de skulle gøre.
Biebows underordnede syntes at tyskerne skulle lade alle jøder dø.
Men Biebow vidste at han ikke kunne udnytte dem længere, -
- så han kom på løsningen.
Jøderne blev slavearbejdere.
De fremstillede varer, som kunne byttes for mad
Biebow tjente endnu flere penge, men han indså at han måtte -
- dele gevinsten, især med sin chef - Arthur Greiser.
Biebow tog for givet -
at hvis han kom med gaver til højtstående personer -
ville han få lov til at fortsætte med at drive ghettoen -
og at han fortsat skulle være herre over liv og død.
En gang hørte jeg at Biebow var taget af sted for at besøge Greiser -
med en stor rejsetaske fuld af ting.
For enden af vejen, bygget af slaver, levede Arthur Greiser i luksus-
- i et palads, som også var bygget gennem polakkernes lidelse.
Greiser var ikke et offer, men den der tjente mest på Hitlers politik.
Han adlød ikke kun ordrer, men tolkede Hitlers vage instruktioner-
- på en måde som han kunne tjene så meget som muligt på.
Han var ikke kun en syndebuk, men valgte at være en tyv og morder.
I de første 20 måneder af okkupationen -
- havde nazisterne vist at de hørte til blandt verdens grusomste erobrere.
Men det skulle blive endnu værre.
Danske tekster: Johnny Pedersen www.cueballweb.com